Vydanie knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Veľkú vďaku vyjadrujeme všetkým, ktorí nám svojou dôverou a podporou cez portál StartLab.sk umožnili vydať túto knihu. ĎAKUJEME!

Dežo Ursiny

Jabloň v zime (ukážka)

Listy Eve Rosenbaumovej

© Eva Rosenbaumová, dedičia, 2016

Design & Layout © Rado Bielený, 2016

Slovak edition © Artforum, 2016

Úvod

Listy Deža Ursinyho Eve Rosenbaumovej Jabloň v zime prichádzajú zďaleka, a predsa zblízka. Zďaleka: od ich vzniku uplynulo štyridsaťpäť rokov, od Dežovej smrti dvadsať. A predsa zblízka: uzatvárajú, akýmsi račím chodom, vedno s listami Zdenke Krejčovej Moja milá pani (Bratislava: Artforum, 2007) a spolu so vzájomnými listami so synom Jakubom Ahoj tato – milý Kubo (Bratislava: filmo-tras, 2015) akýsi voľný triptych, trojdielny obraz Dežovho života a doby, v ktorej sa odohrával. S trochou nadsádzky a ľahko parafrázujúc možno hovoriť aj o Dežovej ceste pedagógiou, praktickou životnou skúsenosťou od prvej do poslednej lásky.

* * *

Dežo Ursiny (1947–1995) bol hudobník, filmár, textár, prozaik. Ako hudobník bol prítomný na hudobnej scéne od šesťdesiatych do deväťdesiatych rokov piesňovými albumami, ku ktorým napísali anglické texty jeho matka Elena Ursinyová, Peter Petro a Juraj Lihosit (The Beatmen, 1965, The Soulmen, 1968; Provisorium, 1973) a slovenské texty Ivan Štrpka (Pevnina detstva, 1978; Nové mapy ticha, 1979; Modrý vrch, 1981; 4/4, 1983; Bez počasia, 1984; Zelená, 1986; Na ceste domov, 1987; Do tla, 1992; Ten istý tanec, 1992; Príbeh, 1994), Ján Štrasser (Burčiak, 1979) a Dušan Mitana (gnómický text Deň tíško zhasína…, 1973).

Spolu s Altou Vášovou (libreto) a Jánom Štrasserom (texty) pripravil Dežo Ursiny (hudba) filmové muzikály Neberte nám princeznú (1982), Niekto ako ja (1983), divadelné muzikály Sneh sa smial, až padal podľa Jordana Radičkova (1977) a P + L (1989, inscenácia 2015) a spolu s Petrom Zajacom a Jánom Štrasserom detský televízny muzikál Ďuro Truľo (1981).

Ako filmár nakrútil Dežo Ursiny spolu s Mariánom Urbanom filmy Sanitrárovci (1980) a Gajdoš Antalík (1982), dokrútil po Jurajovi Lihositovi film Spievanie na zory (pôvodný titul Lazy, 1979–1982), spravil kratučký film Vôňa života (1986), s Ivom Brachtlom urobili filmy O rakovine a nádeji (1991) a Obrázky z výletu za plot blázince (1994), s režisérom Mariánom Urbanom film Dom Matky Terezy (1993). Okrem toho zanechal nedokončený film Interrupcia, eutanázia, trest smrti, samovražda, ktorý dokončil Ivo Brachtl pod názvom Času je málo a voda stúpa (1997).

* * *

Eva Rosenbaumová (1938–2014) študovala v šesťdesiatych rokoch dramaturgiu na FAMU v Prahe a na VŠMU v Bratislave, spolu s Altou Vášovou napísala televízne scenáre Nemá (1966) a Pani Rafiková (1967), v roku 1969 sa vydala a odišla do Talianska, kde žila až do smrti so svojou dcérou Luciou a druhým manželom Aldom. V Ríme pracovala ako sociálna pracovníčka, v dabingovom štúdiu a od roku 1987 ako lektorka slovenčiny na Katedre slavistiky, strednej a východnej Európy Filozofickej fakulty univerzity La Sapienza v Ríme, kde bola referenčným bodom pre študentov slovenčiny (Alessandra Mura). Zostavila a zeditovala svojim poslucháčkam a poslucháčom výbery zo slovenskej literatúry Niečo sa musí stať (1990), Racconti slovacchi (1993), Netreba toľko slov (1994), Quattro voci della letteratura slovacca: Miroslav Válek, Ján Buzássy, Ivan Štrpka, Erik Groch (1996, spolu so S. Richterovou), Bratislava blues (1997, spolu s R. Durantim).

Pri svojich profesorkách Alene Wildovej a Silvii Richterovej organizovala Eva Rosenbaumová na univerzite návštevy slovenských spisovateľov a literárnych vedcov, „bola magnetom, ktorý k sebe v Ríme priťahoval slovenských básnikov a prozaikov ako Vincent Šikula, Štefan Strážay, Alta Vášová, Dušan Mitana, Pavel Vilikovský, Lajos Grendel, Ivan Štrpka, Ľubomír Feldek, či Ivan Kolenič“. Miroslava Vallová o nej napísala, že v talianskom prostredí znamenala jej práca „s trochou zveličenia základný kameň serióznej práce na prekladaní slovenskej literatúry do taliančiny“.

* * *

Ako textár vystúpil Dežo Ursiny z tieňa Ivana Štrpku v albume Až do tla (1992). Už od konca šesťdesiatych rokov však písal prozaické texty. Bol k sebe prísny a v tom čase ani neskôr ich nepublikoval. Výnimočnou celoživotnou formou Dežovho písania však boli listy. Presnejšie povedané – literárne listy. Autobiografická próza tvorí dnes nielen jednu z kľúčových línií modernej svetovej literatúry, ale ako sa pomaly ukazuje, aj slovenskej povojnovej prózy. Platí to dnes už nesporne o pamätiach, zápisníkoch či denníkoch. Epištolárne texty akoby však stále ostávali v ich tieni, a to napriek tomu, že sú dnes už v dostatočnej miere známe listy Dominika Tatarku, Milana Šimečku, Ivana Kadlečíka, Osamelých bežcov Ivana Laučíka, Petra Repku a Ivana Štrpku. K nim všetkým patria aj listy Deža Ursinyho.

Jabloň v zime je v poradí treťou, ale chronologicky prvou knihou listov Deža Ursinyho. Zahrnuje čas od mája 1971 do apríla 1973. Tieto zdanlivo také vzdialené listy sa k nám však približujú nielen oblúkom, prepájajúcim začiatok sedemdesiatych s prvou polovicou deväťdesiatych rokov, ale aj blízkosťou vydania jeho listov Zdenke Krejčovej Moja milá pani (2007) a vzájomnou korešpondenciou Deža a Jakuba Ursinyho Ahoj tato – milý Kubo (2015). Všetky tri knihy možno čítať aj ako akýsi voľný triptych, tvoriaci oblúk Dežovho života, spojený s našou aktuálnou prítomnosťou.

* * *

V Jabloni v zime sa prelínajú a zmiešavajú tri prúdy. Jeden tvorí čas Dežovej lásky k Eve, v ktorom sa rozhoduje o jej trvaní, bytí a nebytí, druhý hraničný, liminálny čas ritualizovaného prechodu medzi svetom slobody a neslobody, tretí čas obnovenia poriadku a vzniku toho, čo sa nazývalo dobovo príznačným pojmom reálny socializmus, ktorý mal v každodennej podobe biedermeierovskú tvár, ale v spoločenskej oblasti znamenal revíziu starých a potvrdenie inovovaných foriem totalitného režimu.

Tieto tri prúdy sa v listoch navzájom prepájajú a vytvárajú v momentkách spoločného toku punktuálnu Dežovu správu Eve o stave seba a sveta. Je to správa o intímnom milostnom vzťahu, plnom vnútornej neistoty, ktorá je zároveň svedectvom osobného tápania a dokumentom dobovej perverzie.

* * *

Jabloň v zime je však v prvom rade životnou metaforou, ako o tom vypovedá strofa z piesne Apple Tree In Winter, ktorú Dežo pripísal Eve:

In vain, apple tree in winter, she’s in vain

No-one can take a rest beneath her shade, oh no

A poor apple tree in winter, oh so sad

She’s alive and she’s dead.

Dá sa to povedať aj tak, že listy Deža Ursinyho tvoria triptych zrodu a smrti lásky (Jabloň v zime), štrpkovského „dožadovania sa milosti a poznania, ktoré sa overujú bolesťou“ (Moja milá pani) a pedagógie, praktickej životnej skúsenosti, ktorou sa syn učí žiť a otec umierať (Ahoj tato – milý Kubo).

* * *

V Dežových listoch ide o kľúčové vzťahy literatúry posledných dvoch storočí – o lásku ako vzťah milosti, o hranicu medzi životom a smrťou a o možnosť či nemožnosť porozumenia medzi otcami a synmi, rodičmi a deťmi. V povojnovej slovenskej epištolárnej literatúre, v ktorej sa spája veľmi vzdialené s celkom blízkym, lebo ešte stále žijeme povojnový čas ako čas širokej prítomnosti, majú listy Deža Ursinyho Eve Rosenbaumovej a Zdenke Krejčovej miesto popri milostných listoch Dominika Tatarku. Sú zároveň podobnými svetelnými znameniami, aké vysielal z väzenia Milan Šimečka svojmu synovi Martinovi, a prebleskujú ako zážehy porozumenia medzi Dežom a jeho synom Jakubom.

Peter Zajac

[2. mája 1971]

Moja Eva, si moja? Nechcel som Ti ihneď písať, lebo ma napadali iba také samozrejmosti, akože mi chýbaš a je mi smutno veľmi. Keď si už bola preč, tak to bolo ešte o kus horšie, ako keď si odchádzala, a vtedy to už bolo dosť zlé.

Veľmi som sa v ten prvý deň chcel opiť, alebo voľačo také, ale nakoniec som išiel triezvy a nešťastný domov a obzeral som televíziu.

Ale na druhý deň som sa už dosť opil a na tretí už strašne, takže som ani nevládal ísť do prvého mája.

Dnes je druhého. Ja som sa strašne zľakol, keď som sa dozvedel o jednom železničnom nešťastí na trase Viedeň – Itália, ale už viem, že to je v poriadku, a už sa nebojím. Viedeň hlásila aj mená.

Keď jazdíš autom, dávaj si pozor. Lietadlom nejazdi vôbec a vlakom už len raz do Bratislavy. Aj to je riziko, ale čo už?

Musorgskij bude už zajtra, alebo pozajtra a bude zabalený a odoslaný. Tebe.

V Mladej fronte vyšla nejaká kritika v samých superlatívoch, ale ja som ju ešte nečítal. Zajtra ale budem, tak Ti ju tiež dám prečítať, aby si mala radosť.

Buď silná, v nastávajúcom čase to bude veľmi treba. Ja budem tiež, ale pre mňa to nie je zďaleka taký veľký problém, keď tu niet nikoho, kto by Ti ma (mi Ťa) bránil.

Ani s tou Juhosláviou to nebude iba tak, devízové prísľuby sú už dávno fuč, ako som zistil. Voľačo ešte vymyslíme.

Tuším, že na čas prestanem s tým pitím. Vylial som za tie dva dni do kanála celý majetok a mohlo to byť aj na rozumnejšie veci. Ale trochu to pomohlo. Ako obyčajne.

Bez meškania sa zamysli nad scenárom, bude dobré pracovať na tom za tepla a v kľude. Teraz máme habadej času. Keď Ti niečo príde na rozum, daj mi ihneď vedieť. Ja teraz dobojujem posledné tri týždne školskej dochádzky a potom sa už z tejto branže budem venovať len našim spoločným veciam. Už si idem aj po Matrónu z Efezu.

Kedy príde Tvoj list? Chcem sa ťa dotýkať.

Na tomto mieste som dlho nepísal, ale zato o to viac na Teba myslel.

A videl som, že všetko bude dobré, a som z toho strašne rád.

Keď som odchádzal od autobusu, Bumba s tou ďalšou, ktorú som nenávidel, ostali čakať na Vieru Šimekovú a Bumba za mnou skríkla, aby som sa u nej niekedy zastavil. Zakričal som, že dobre, a myslel som si svoje, ale teraz sa mi zdá, že to asi urobím. Chcem s niekým hovoriť o Tebe, ale mohla by to byť povedzme Selma? Absurdné!

A tak sú obe zase prítomné a dúfam, že Ti je to tiež aspoň trochu na smiech. Čo už mám robiť? Vyberiem si z dvoch ziel to, ktoré je v danej situácii o niečo menšie.

Samozrejme, že sa všetci viac, ale aj a hlavne menej zasvätení zaslúžili o dokonalé zverejnenie nás, a tak sa teraz diskutuje o tom, čo bude potom, atď. Všetci majú nejaký zaujímavý názor. Napríklad: že to čas zahladí rýchlo do stratena. Alebo: že sa rozvedieš. Existuje viacero variantov dôsledkov, ako: že to potom oľutuješ, alebo: že to potom oľutujem. A tak. Nezdá sa Ti to byť povznášajúce, že si robia toľko starostí práve kvôli nám? Milá moja. Neplač, poviem Ti vtip. Fantastický: Príde taký šťúply človiečik za riaditeľom cirkusu a vraví: Mám vynikajúci výstup. Pretiahnem tridsať žien za sebou.

Riaditeľ vyskočí, keď to počuje a rozkáže nastúpiť tridsať žien. Chlapík sa pustí do práce a pri dvadsiatej šiestej odpadne.

Riaditeľ sa strašne napajedí, že bol podvedený, a chlapík sa ospravedlňuje: Však ráno som to päťkrát skúšal a šlo to!

Že to nestojí za nič? Ale keď mne sa chce písať Ti len samé vážne a smutné veci, Ty si asi dosť smutná aj bez nich a tie ostatné veci sú bohužiaľ všetky blbosť. Ľúbim Ťa viac. Ešte viac.

Ja viem, že keď sa píše, tak to nie je ono, ale to, čo chýba, je práve to, že ťa vidím a že ťa hladkám po vlasoch a inde, kde chceš, a že Ťa líbnem, ale nie, keď nechceš, a že Ty sa smeješ, nadávaš mi dobytku a iba ukradomky sa obzrieš, či to niekto nevidí, potom vypiješ jeden pohár vína a si na mol sťatá, alebo sa držíme za ruky na lehátkach vo vlaku, kde to už objektívne stojí za hovno a aj tak si pri mne.

Tak toto je ešte horšie, ako som si myslel, že bude, a nahradiť sa nedá, ale môžeme si to nejako uľahčiť. Tak si uľahčime: Robme na našej robote, čítajme a počúvajme veci, čo máme obaja radi, a píšme si o tom a niekedy si pripomeňme aj to, ako sa tešíme, že to už o chvíľu zase bude dobré, aj keď iba na chvíľu.

Myslím, že sa pri Tebe naučím skromnosti. Ale len veľmi nerád. Taký som ja neřád.

A tak ťa bozkávam len v duchu, ale zato strašne často a už Ti hádam vôbec nemusím pripomínať, že ak Ti je občas ťažko, tak čo vie a cíti nie Dažko, ale DEŽKO, ktorý je Tvoj.

Ahoj.

[máj 1971]

Milá moja, čakám deň čo deň na pár Tvojich slov ako na spasenie a dnes už je piatok. S úžasom si uvedomujem, že je to deviaty deň, odkedy si preč. Mne sa to zdá byť tisíc dní. A je to stále horšie. Čo je s Tebou? Nech je už, ako chce, aspoň pár slov, prosím.

Keďže sa nemôžem naštylizovať do veselosti (už pár dní odkladám kvôli tomu písanie a vidím, že by som ho mohol odkladať donekonečna), vynasnažím sa byť aspoň v časti tohto listu len vecným informátorom.

Musorgského som Ti, samozrejme, zohnal. Hneď som Ti ho aj chcel poslať, ale opäť som sa musel presvedčiť o svojej nekonečnej naivite vo veciach praktických: Treba povyplňovať všelijaké listiny, a to aj v taliančine, čo by nebolo také strašné. Ale s otvoreným balíkom treba ísť na colnicu, aby sa orgány presvedčili, či neposielam vagón hašišu. To by tiež bolo v poriadku. Lenže tá colnica úraduje len v piatok a v pondelok. Čiže som Ti platňu dnes mohol poslať. Ibaže najnovšie stúplo porto o 360 %. A ja som plonk. Tak Ti ju pošlem v pondelok.

Platňa je krásna a budeš mať z nej radosť. Mne sa z prvej strany, z kartiniek, najviac páči Gnomus. Veľmi pochmúrna a tragická nálada. Pritom vznešená. Som ňou už dlhšiu dobu trochu ovplyvnený. To všetko inštrumentoval Ravel a je to počuť. Na druhej strane je Noc na lysej hore a tá je tiež vynikajúca, ale inštrumentoval ju Rimskij-Korsakov a to je tiež počuť. Oveľa menej silne kontrastujúcich plôch. Čo sa dá robiť? Musorgskij bol ťažký ožran, a tak museli jeho veci dorábať iní. A všetkým sa to nemohlo vydariť rovnako dobre. Ďalšia vec: V posledné dni, keď som schopný aspoň trochu sa sústrediť (a je to zriedka), čítam Doktora Fausta. Sláva Selme! Mám pocit, že vďaka nej a cezo mňa „objavia“ moji vrstovníci Thomasa Manna. Je to veľké, múdre a citlivé dielo a pre mňa osobne mimoriadne závažné pre dve veci: Po prvé, hlavný hrdina je hudobník, Thomas Mann jeho tvorivé zrenie rozvádza odborne a to ma zaujíma, keďže hudobnú teóriu pre túto postavu si vypožičal od Arnolda Schönberga. A toho ja rád. Po druhé, a to ma prekvapilo, viaceré biografické detaily zmienenej postavy sa kryjú so životom Friedricha Nietzscheho a je zrejmé, že to nie je náhoda. Postava aj hovorí, aj koná ako on. On bol vzorom, ktorý podmienil jej vznik. Čo ešte viac môžem napísať? Konečne kniha, ktorú je nevyhnutné čítať.

Juhoslávia sa zdá byť úplne zakopaná. Samozrejme, ešte sa nevzdávam, ale neviem, neviem.

Dvakrát som hľadal Bumbu, nebola doma. Na tretí raz som ju našiel, o Tebe nič nevedela, ale mi sľúbila, že bude telefonovať k Tvojmu otcovi a že mi povie. Včera som jej volal do práce, nevedela nič. Dnes som jej volal zas, nevedela nič. V pondelok jej zavolám zas, alebo k nej niekedy večer ešte predtým skočím. Nebude vedieť nič, ale tvári sa vždy veľmi účastne. Aspoň niečo.

Temer každú noc sa mi snívaš. Napríklad: Šli sme niekde von z Bratislavy, niečo na spôsob Tatier, niekto s nami ešte bol, ale už neviem kto. Na akejsi ceste sme sa od seba odtratili a potom postupne vychádzalo najavo: Spriahla si sa s nejakým miestnym playboyom, ktorý inakšie podľa mňa nebol ani pekný a ešte bol aj blbý. Keď som Ti to čo najzdržanlivejšie vytkol, spiklenecky si sa mi zdôverila, že to robíš len preto, aby si na Teba nemohol robiť nároky „chatár“, ktorý bol už kedysi predtým Tvojím milencom. To ma vyviedlo z miery a nechápal som, prečo si do tej hry vôbec nezahrnula mňa. Tvárila si sa, že to je pochopiteľné, keďže nič spolu nemáme. Tak som plakal a potom som Ťa v bezmocnom zúfalstve mlátil, lebo už nebolo iné východisko, ale to ťa ešte viac zatvrdilo proti mne a ušla si.

Tak uznaj, že to je strašné.

Snívajú sa mi aj krajšie veci. Minulú noc si sa objavila na celkom malý moment a hneď si aj zmizla, ale celý ten čas som Ťa líbal. Aj sa Ti to páčilo, aj si sa trochu smiala. Bola si ohromne roztopašná.

To sú sny. A skutočnosť je taká, že veľmi bez Teba trpím a je to aj krásne, aj zlé. Mám strach. Akonáhle začnem triezvo hodnotiť situáciu, v ktorej si, mám strašný strach, lebo tu a tam, to je rozdiel. Mám strach, že ťa ľúbim viac, než Ti bude milé. Než budeš môcť zvládnuť. A určite Ťa ľúbim príliš na to, aby som išiel proti Tebe. Tak neviem, čo z toho vzíde, neviem.

Ty vieš?

TVOJ DEŽO

[máj 1971]

Evka moja, sereš Ty na mňa ako na placatý kameň. Láska, to je len samé nešťastie. Ale nezabijem sa ja a radšej Ti dačo teraz napíšem. Telefonoval som s Bumbou a ako som posledne predpokladal, zas nevedela nič. Ale už má kvôli mne také výčitky svedomia, že keď s ňou zajtra budem a zas o Tebe nebude žiadnej správy, tak si určite niečo vymyslí, len aby mi lepšie bolo. Už sa teším.

Platňa Ti dnes odišla. Ja by som to bol ťažko zvládol, ale našli sa všakovakí dobrí ľudia, čo ma na rozdiel od Teba radi vidia, a tí to všetko za mňa nezištne vykonali. Tak dúfam, že Ti príde v celosti. Vybral som si dnes tému na teoretickú diplomovku. Nebude to maličkosť, ale hádam si zuby nevylámem. Bude to Dostojevskij a film. Tak ma čaká kopa filmov a literatúry. Trošku sa aj teším. Ale nie veľmi.

Zajtra a pozajtra idem povinne na divadelné predstavenie do Reduty. Lebo prišli súdruhovia zo sesterskej školy z Leningradu a budú hrať Višňový sad, či čo a účasť je prísne kontrolovaná. Aj lístok som už dostal. Zvedavý som na bárišne. Ale nie veľmi.

Poklebetíme. V jednej kreténskej krajine, ktorú k smrti nenávidím a ktorá sa volá Taliansko, alebo tak dajako, vyšlo nedávno Requiem za Danku Košanovú. Tak sa čakalo, čo na to autor. Autor povedal, že síce, súc dezorientovaný, napísal v oných dňoch nejakú defetistickú, i keď bezvýznamnú básničku, ale že sa k tomuto zločinu otvorene priznal a priznáva a skôr by ho zaujímalo, prečo sa iní, ktorí majú masla na hlave oveľa viac, nepriznávajú, vôbec už nehovoriac o tých, ktorí dodnes publikujú pod rozličnými pseudonymami v televízii, atď.

Šikovne to vymyslel.

Čo však je lepšie: V tých dňoch chodieval po nociach k istej mladej dáme muž s veľkým knírom a s malým kníračom menom Bebsy, ktorý medzitým, chvalabohu, zdochol, a teraz sa volá Griffin. Ten muž u tej dámy zvykol ostať celú noc a nemusím Ti v Tvojom veku vysvetľovať, čo tam robili. Nuž, a autor hore spomenutej básničky na jej riadkoch zaznamenáva túto drobnú tragédiu, z akých sa skladá sám život (pretlmočím vlastnými slovami): Blúdiac v chmúrnej beznádeji nevedel som už, kam sa podieť, keď tu zrazu svetielko posledné a krásne svitlo mi – láska moja. A moje kroky šli samy, kde srdce kázalo. Srdcu nerozkážeš. Lež, ó, aký bôľ! Na mojom mieste LEŽAL MUŽ KRÁSNY SÍCE, NO DUCHOM PRÁZDNY. Obstaraj si básničku a zistíš, že tak je, ako vravím. To KRÁSNY musíš chápať ako umeleckú nadsádzku. Moja milá.

Toľko zo sveta bielych telefónov.

Teraz správa o počasí. Je strašne horúco. Nemám to rád.

Vyšla o mne kopa kritík aj tu, aj v Čechách. Najprv som si myslel, že Ti pošlem, ale to by bolo trochu trápne, tak Ti len oznamujem, že všetky sú jednoznačne kladné a vyjadrujú sa v samých superlatívoch. Takže by som už pomaly aj mal začať voľačo hodnotného produkovať, keď o mne tak pekne píšu.

Ozaj, tá mladá dáma je už manželka toho bradáča.

Od dvadsiateho začíname s kapelou oprašovať a začiatkom júna budeme mať v Prahe v Lucerne velikánsky koncert. Napíšem ešte, kedy presne, a potom mi drž aspoň zo zdvorilosti palce.

Ja teraz skoro nikde nechodím a nič ma nezaujíma, ale pre zaujímavosť Ti oznamujem, že som počul, že Zita chodí s Vladom Černým. (!) Bárs by to bolo tak. To by bol dôkaz, že už celý svet osprostel. Je mi na blitie, moment.

Už je to lepšie.

Zabudol som Ti povedať, že ten knírač je náš kamarát P. B.

Prosím Ťa na kolenách, poď ku mne a môžeš spievať hoci aj celý deň, mne je to už všetko jedno.

Vieš ako kvôli Tebe chudnem?!

Strašne nežne Ťa (v duchu) hladkám tam, kde to máš najradšej.

Počkám na Teba.

Evka moja.

Tvoj Dežo

P. S. AK SI ZABUDLA, BÝVAM NA DOHNÁNYHO 6 A TO DOVTEDY, KÝM BUDEŠ CHCIEŤ.

[máj 1971]

Láska moja moja, dostal som včera aj list, aj kartu a taký som rád! Len som si uvedomil, čo som už síce predtým tušil, ale nevedel som, že to je naozaj, že totiž nás delí týždeň. Absurdná vec. A keby som sa Ťa, nedajbože, chcel voľačo spýtať, odpovieš mi až o dva týždne.

A za taký týždeň sa všeličo môže zmeniť, takže to, čo píšeme, nemusí už potom byť ani pravda. Ale mala by byť. Ty si moja milá. Toto ja tvrdím a tak to bude aj vo chvíli, keď to budeš čítať. Lebo aj veľká riť vie očariť. —> TAK TOTO JE STRAŠNÁ BLBOSŤ. BUĎ TOLERANTNÁ, SOM MLADÝ.

Dnes je streda a za chvíľu pôjdem na to povinné divadlo, o ktorom som Ti už tuším písal. Nebude to maličkosť.

Kúpil som si pred hodinou džínsy. Sú menčestrové a tmavomodré a vyzerám v nich celkom ani štíhly chlapec. Ach, dífky, dífky…

Marenčin mi odmietol uznať Weekend za diplomovku, tak musím do septembra spísať nejaký iný scenár. On síce trval na tom, aby som urobil dajaké zásahy do hentoho, ale ja som mu povedal, že nie a nie.

To bolo včera. Nedá sa s ním diskutovať ani máčik. Je to blbej encyklopéd. Je!

Ale to nevadí. Talent máme, niečo uděláme.

Policajti robia razie po krčmách a nútia vlasatých, aby sa strihali. Mňa zatiaľ nenašli, lebo sa skrývam. Až ma nájdu, nech si ma zožerú. Mám aj BRADU.

Ale ak chceš, oholím sa. Lebo sa neholím, odkedy si preč. Protestujem. (TO SOM TI PÔVODNE CHCEL ZAMLČAŤ. VIDÍŠ, VIDÍŠ…)

Keď mi dakedy budeš dačo písať a nebudeš mať čo, tak píš hocijaké blbosti, lebo ja chcem s Tebou byť a byť!

Už sa mi s Tebou nesníva nijaké zlé, len dobré. Znamená to, že je už všetko v kýbli? Mám sa pozrieť do snára?

Ak čo najrýchlejšie neprídeš tam, kde je Tvoje miesto, tak mi neostane nič iné, len Ťa opustiť, aby SI PRIŠLA skočiť z môjho okna.

Nie je to ani tak vysoko.

Ľúbim ťa veľmi veľmi. Možno je Ti už fádne, že to stále opakujem.

Ale ja som tvrdohlavý a zaťatý. A budem Ti to dokazovať dovtedy, kým od toho pri mne spolu so mnou neosprostieš.

Bozkávam Ťa vášnivo nežne, viac než vládzem.

Tvoj DAEžKO