Katarína Kopcsányi

OPÄŤ MAMOU

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Katarína Kopcsányi 2019

ISBN 978 - 80 -8214 - 007 - 4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Prológ

Volám sa Lýdia, mám päťdesiatdeväť rokov a donedávna bol môj život, vynímajúc bolestivú stratu mamy i otca v jednom týždni, plynulá plavba po prúde pokojnej rieky. Rodičia hovorievali, že som sa narodila pod šťastnou hviezdou a naozaj sa mi asi vždy a všetko, čoho som sa chytila, aj podarilo. No a ani na pohľad som nebola dievčina s nálepkou „tuctová“. Kým som z rodného mesta na Považí odišla za štúdiom chemického inžinierstva do metropoly Slovenska, otec pravidelne nabíjal vzduchovku na zažehnanie chalanov pod mojím oknom. Dobre, nebola to celkom pravda. Vzduchovku síce otec mal, ale jej nabíjaním sa iba pravidelne a nahlas vyhrážal. Naoko. Zato môj o tri roky starší brat Ivo vzal rolu ochrancu mladšej sestričky až príliš vážne. Sprevádzal ma do školy až do svojho odchodu na vysokú školu, hoci v poslednom roku to bolo kvôli Zuzke z našej ulice, mojej spolužiačke na gymnáziu. Krásne časy! Ale ani v Bratislave som sa nemala na čo sťažovať. Kým som doštudovala a vzala veľkomesto na vedomie ako trvalé bydlisko, našla som si v ňom životného druha a dva roky pred získaním diplomu chemickej inžinierky som sa ako dvadsaťjedenročná za neho vydala. Pán Milan Stracina si ma odviedol k oltáru v malej farnosti blízko môjho rodiska a emotívnejšiu chvíľu som zažila už len pri narodení našich dvoch detí.

Počuli ste už niekedy o tom, že sa isté situácie, týkajúce sa rodičov, môžu zas vplyvom osudu zopakovať v živote potomkov, akoby ste pretočili ten istý film kdesi na začiatok? Lebo ja som bola o tom presvedčená, keď som si necelý rok po svadbe po prvý raz vzala do náručia svojho syna Adama a o tri roky aj dcérku Adelu. Ako rástli, videla som v nich seba a staršieho brata Ivka, dokonca prišlo aj na vyhrážky so vzduchovkou. Tentoraz sa zastrájal strieľať môj manžel, keď sa zaľúbení chlapci utápali v Adeliných blonďavých kaderách a modrých očiach. Boli to chvíle čarovné a napriek výraznej podobnosti s tými spred desiatok rokov neopakovateľné. Život plynul podľa našich očakávaní a prianí, čo ma celé roky napĺňalo blahom i vierou, že všetko sa poslušne točí v našej bezpečne vybudovanej, zabehnutej špirále, s takmer jasnou predstavou jej dráhy. Pracovala som v oblasti farmaceutického výskumu, hľadala stále čosi nové, lepšie a účinnejšie, ale v osobnom živote mi stačilo mať istotu, že nám to s Milanom klape, že moje medzitým dospelé deti milujú svojich partnerov a prácu a následne aj potomstvo.

Aj ja som v každej minúte svojho života milovala ich a v duchu osud opakovane žiadala o ich a naše zdravie. O pevné zdravie a nič viac. Myslela som si, že je to to najdôležitejšie, ale dnes viem, že som mala do nebies obracať hlavu iba s jedinou prosbou: aby sme spolu ostali ešte nekonečne dlhý čas. V dobrom i zlom, v zdraví i chorobe, skrátka akokoľvek, ale všetci...

1. Kapitola

Pred troma rokmi a štyrmi mesiacmi

Sedela som a cítila, ako mi tŕpne celé telo. Mobil stále mlčal a mne bolo z minúty na minútu horšie. Nechcela som to, ale v hlave sa mi premieľali rôzne scenáre a nekontrolovateľne mi zrýchľovali dych. Akoby Adela rodila prvý raz a akoby sa to všetko dialo cezo mňa! Bolesť brucha sa mi náhle preniesla do oblasti hrudníka a drvila mi pľúca. To tie prirýchle nádychy, prebleslo mi hlavou, ale príliš neskoro na to, aby som sa nevystavila riziku pádu zo stoličky a groteskného zvíjania sa na zemi. To by mi Viera dala! – napadlo mi a s bolestnou grimasou som siahla po papierovom vrecúšku na pracovnom stole. Ešte sa v ňom povaľovali omrvinky od raňajšieho croissantu, keď som jeho obsah negustiózne a náhlivo vysypala na dosku stola a priložila si ho k ústam. Nádych, výdych, nádych, výdych a znova. A potom zas. Neviem, koľko mi trvalo, kým som konečne pocítila úľavu, ale keď mi prestali pred očami tancovať bodky a štvorce z dobrovoľného priotrávenia sa vydychovaným oxidom uhličitým, mala som chuť preplieskať sa. Takmer som si spôsobila kolaps a ako som konečne zaevidovala, ku kolapsu nemala ďaleko ani Viera. Zo mňa.

„Preboha, Lýdia, šibe ti? Adela má tridsaťjeden rokov a je druhorodička! Aj Evana porodila o niečo skôr a aký šarkan z neho vyrástol! Za pätami mu neustále horí a po jeho návšteve u vás sa do labáku vraciaš v takej kondičke, že ti toho šarvanca normálne závidím. Všetko bude v poriadku! To ti hovorím ja, tvoja osobná čarodejnica!“ spustila plynulý prúd slov, aby ma vytrhla z dusivého oblaku strachu, inak by ma zaživa zožral ako žaba muchu.

Vždy bola mojou najväčšou kamarátskou oporou i radkyňou, a to aj napriek tomu, že vlastnú rodinu nemala.

„Bolo zopár chlapov a naozaj ma chceli. Ale na každom som časom našla chybu. Nakoniec mi v ponuke ostali len takí, ktorých by som nechcela ani v prípade, že by boli jediní na svete. Prosto nanič genetický materiál,“ tvrdila presvedčivo a so smiechom vždy, keď zas v lete nemala s kým lehniť na pláži.

V skutočnosti sa naučila byť single a sama so sebou aj cestovať. Ku koncu každej dovolenky mala minimálne dve kamošky na život a na smrť a väčšinou aj letnú lásku na štýl života svätojánskych mušiek: dokonalá príťažlivosť oboch pohlaví fungovala iba v noci, aj to za predpokladu, že mala samička chuť svietiť a týmto svetlom lákať samčeka. Skrátka Vierka! Mala kúštik po päťdesiatke, vyzerala sotva na štyridsať a vždy si vedela poradiť. Všetko, čo sa jej dialo, vnímala ako osudové, čiže nutné a nemenné, a to ju predurčovalo byť spokojnou a vyrovnanou s tým, čo prišlo. Zdieľali sme pracovné povinnosti v tom istom výskumnom ústave, na tom istom oddelení, ba aj pri tom istom stole v laboratóriu, už dvadsaťpäť rokov a neraz vedela lepšie ako ja, čo práve chcem alebo potrebujem. Aj teraz predo mňa položila šálku kávy, a pritom jej bolo jasné, že sa jej ani nedotknem. Ale na chvíľu som predsa len zdvihla oči od mobilu a ten moment využila na to, aby mi venovala pohľad plný podpory. Taký ten jej. Jednoznačný, skúmavý a vo všetkej vážnosti veľmi komický. Potom hodila do hrubého skleného pohára od jej obľúbeného orieškového krému dve tablety šumivého magnézia a zaliala ich troma decilitrami chladenej minerálky. Netuším, ako vedela, čo má kedy urobiť, ale vedela to.

„Vypi to, srdce ti pumpuje tak prudko, až sa ti spánky dvíhajú. Pokiaľ to takto ešte chvíľu potiahneš, asi fakt vybuchneš,“ karhala ma ako decko a sama ako decko komicky odula líca, kým sa zas obrátila k počítaču.

Bola tu pre mňa ako na zavolanie, lebo od chvíle, čo mi cinkla správa od dcéry, sa môj denný výskum obmedzil na jediný cieľ: zistiť, či budú Adela a Elisa, moja uponáhľaná vnučka, v poriadku. To čakanie bolo nekonečné a strach rástol priamo úmerne s opätovným čítaním obsahu Adelinej správy:

„Mami, neplaš sa, odtiekla mi plodová voda. Je to príliš skoro, ale zvládneme to.“

Bože, moje veľké malé dievčatko! Rodí v siedmom mesiaci a ešte si nájde kapacitu na to, aby upokojovala svoju matku! Cítila som sa taká bezmocná, až som začínala byť patetická. Otrasne patetická! K tomu mi dolu chrbtom stekal pramienok potu, akoby som na najzásadnejšiu správu dňa čakala vonku na aktuálnom júlovom slnku a nie v klimatizovanom priestore moderného pracoviska.

„Keby aspoň nebola v tom prekliatom Cambridge!“ vyletelo zo mňa zúfalo, kým som sa po ixtý raz pokúšala telefonicky spojiť so zaťom Paulom.

Zbytočne. Do ucha mi zahlaholila nahrávka anglického operátora. Paulovo číslo bolo práve nedostupné a Adela sa zrejme stále trápila na pôrodnej sále. Vzdychla som si a napriek trvajúcej neistote sa môj cválajúci tep pomaly upokojil. To tá droga, čo mi namiešala Verča! S vďakou a prázdnym pohárom v ruke som sa na ňu pozrela a usmiala.

„No vidíš!“ zareagovala pohotovo, na kolieskovom kresle preletela cez pol kancelárie a pristála priamo pri mne.

„Vážne si myslíš, že by si v tejto chvíli mala viac informácií a väčší pokoj, keby bola Adela na Slovensku? Blbosť! Možno by si letela do pôrodnice, sadla si na chodbe na lavičku a potom iba zúfalo hľadela na biele mundúry okoloidúcich lekárov a sestier. Hovorím ti, u-po-koj sa! Pokiaľ sa má tvoja sladká vnučka Elisa narodiť už teraz, pôrodnica v Cambridge je to najsprávnejšie miesto!“

Určite mala pravdu. A rozhodla som sa jej veriť, aj keby ju nemala mať. Moja dcéra Adela bola predsa od fachu. Pred siedmimi rokmi ukončila lekársku fakultu a po dvoch rokoch praxovania po bratislavských nemocničných oddeleniach sa rozhodla skúsiť šťastie vo Veľkej Británii. Pracovne aj študijne. Vonku plánovala pobudnúť iba zopár rokov a potom sa zas vrátiť na Slovensko. Namiesto toho si našla Angličana, podnikajúceho vo sfére informačných technológií, za ktorého sa po roku vydala. Pred tromi rokmi porodila Evana a už druhý rok pracovala ako lekárka rehabilitačného centra tamojšej nemocnice. Tam, vzdialená od domova zhruba dve hodiny letu, si našla vlastný domov. Aspoň som v to dúfala, pretože teraz som jej ako mama a pravá ruka pri náhlom zvrate osudu nebola nič platná.

„Hallo, Lýdia?“

Konečne! Len čo som Paula začula, zasypala som ho otázkami. Ešteže ma Adelka pred piatimi rokmi prinútila chodiť do jazykovej školy! Ako sa budeš rozprávať so svojím zaťom, keď ho k nám dovediem? Presne toto mi prízvukovala a urobila dobre, lebo Milan vedel iba základy angličtiny a do pravidelných kurzov som ho nedokopala. Aj preto sa Paul naučil obracať sa na mňa osobne i telefonicky. Bola som mu za to vďačná a teraz úplne najviac, lebo to, čo som z jeho reči vyrozumela, ma čiastočne ukolísalo. Cisársky rez, mamička je v poriadku, Elisa, drobná ako dlaň Paulovej ruky, je v inkubátore, kde pobudne dlhší čas. Vraj sa nemám strachovať, je to predsa jeho dcéra a určite zabojuje! No a ešte Evan. Môj vnúčik. Potrebovala som vedieť, ako sa mám v práci zariadiť.

„Paul, vieš sa o neho postarať? Alebo mi ho prinesieš? Môžem po neho aj priletieť, pokiaľ by to bolo pre teba jednoduchšie. A, Paul, povieš obom našim dievčatám, že ich veľmi ľúbim? Thanks! Tak čakám, čo mi zavoláš, hlavne mi zavolaj čo najskôr! Paul, rozumel si mi všetko? Sme dohodnutí?“

Keď mobil zmĺkol, prepadla ma náhla slabosť. Chvíľu som hypnotizovala jediný bod na stene a znova som si rekapitulovala zaťove slová. Adela JE v poriadku, Elisa BUDE v poriadku. Bože, zariaď, nech je to tak a uvidíš, že sa k tebe začnem znova modliť!

Priskorý Adelin pôrod ma tak rozhodil, až som takmer zabudla Milanovi oznámiť, že sa stal dvojnásobným dedom. Po rozhovore s ním som to oznámila aj synovi Adamovi. Snažila som sa vyznieť pozitívne, ale stálo ma to veľa úsilia. Moje obavy sa stále celkom nerozplynuli, ale po všetkých tých telefonátoch som sa rozhodla neživiť ich donekonečna. Adela predsa splnila svoj esemeskový sľub a obe dievčatá to zvládli. Ich najkrušnejšie chvíle v Cambridge sprevádzal prudký anglický lejak a s prvým nádychom Elisy sa na oblohe objavila prenádherná dúha. Aj toto mi Paul narýchlo sprostredkoval, aby som ten farebný výjav poňala ako dobré znamenie. Pred očami sa mi zjavil obraz mojej malilinkej a netrpezlivej vnučky. Mala sa narodiť po polovici septembra, ale vybrala si 15. júl a spôsobila chaos v celej rodine. Nevedela som síce, čo rozbehlo dcérin predčasný pôrod, ale nech už to bolo čokoľvek, Elisa bola tu a chcela žiť.

„Vieš čo, Verča? Máš pravdu! Bude to dobré!“

Konečne som svoju vieru vyslovila nahlas a Vierke hneď vystrelil palec pravej ruky nahor.

„Bude, Lydka, bude. Ibaže by nebolo!“

„Vieeeeraaaa!“ zatiahla som vyčítavo a fľochla na ňu pohľad zlostnej tigrice.

„Nepaprč sa, však vieš, že táram dve na tri. Ani sa nenazdáš a už budeš sedieť v lietadle a mňa tu necháš samu ako kôl v plote. Kým ty si budeš užívať svoje baby a sladkého Evana.“

Neprotirečila som jej, len som konečne zhlboka vydýchla a mlčky som sa usmiala. Nad tým, čo povedala, ale aj nad tým, že sme to dusno dňa spoločne prelomili. Bola naozaj fajn, ale občas príšerne tárala. V priebehu posledných piatich rokov, čo Adela žila v Anglicku, som ju v práci nechala samu veľakrát a vždy to zvládla. Bývalo to maximálne na pár dní, ale tentoraz sa náhle črtal možno úplne iný scenár a Vierka si to uvedomila ako prvá. Dlhší pobyt dievčat v nemocnici znamenal nutnosť hľadania alternatívnych riešení a nemala som šajnu, čo Paul navrhne a kedy mi to oznámi. Jedno mi však bolo nad slnko jasné: že po rokoch zrejme vykročím z našich bežne zaužívaných koľají prakticky po prvý raz a vôbec som netušila ako to, s ohľadom na prácu a Vierku, Milana a moju doteraz minimálnu neprítomnosť v bratislavskej domácnosti, urobím.

2. Kapitola

O osem týždňov v Cambridge

„Lydka? Lydka!!!“

Milan mnou triasol, až sa s nami hojdala celá posteľ s mäkkým, dvadsať centimetrov hrubým matracom, no aj tak som sa jeho naliehavosti len sťažka poddala. Väčšinou som prvú noc na cudzom mieste nevedela zaspať a keď som konečne upadla do „kómy“, dlhé úvahy počas nedobrovoľného bdenia si vybrali svoju daň. Snívali sa mi bludy a rozprávala som (alebo plakala) zo sna. Tieto stavy boli pre mňa dlhé roky absolútny rébus, lebo som v sebe, vďaka životu sladkému ako med, nemusela prakticky nič potláčať. Až udalosti posledných týždňov. Čert ich ber!

„Zľakol si sa ma, čo?“ doberala som si ho chrapľavým, rozospatým hlasom, ale vďačná, že ma zbavil neželanej nočnej mory.

Usmial sa, nastavil mi rameno, aby som sa mu naň opätovne uložila a ústa si priložil k môjmu uchu tak blízko, až ma jeho slová šteklili:

„Buď pokojná, ešte je tma a nevidím, aká si pokrčená, keď na sebe nemáš svoju obvyklú vrstvu brizolitu. Plašiť sa budem až ráno, pokiaľ ma v kúpeľni nepredbehneš.“

Milovala som tento jeho humor a celkovo schopnosť vykľučkovať zo všetkého ako po masle. Ovládal zručnosť komunikácie a čarovne ju spájal s absolútnou úprimnosťou tak, aby jej úmyselným nadsadením vyvolal úsmev. Bol niekým, kto by pravdepodobne nemal problém poblázniť každú, ktorá ho zaujala. Krásne na tom bolo to, že odkedy som ho poznala, zaujímal sa, pokiaľ viem, iba o mňa a bolo to niečo, čo mi dávalo prísľub skvelého vzťahu už kdesi na začiatku. Zo študenta, ktorý si z recesie v obchode odkrojil a zaplatil iba jeden krajec z polovice chleba, a dokonca si to pred pokladníčkou obhájil ako nízkorozpočtovú misiu pre záchranu holubov pred obchodom, vyrástol zrelý chlap a všetko sa to celé roky dialo pred mojimi očami. Pod maskou večného vtipkára bilo srdce zodpovedného šéfa vo vydavateľstve odbornej literatúry, ponímaného so všetkou vážnosťou, ale v súkromí nevynechal jedinú príležitosť utiahnuť si zo seba, z nás a z každého, kto mu akokoľvek nahral na smeč. Zrejme preto mi ešte v deň narodenia Elisy daroval veľkú kyticu, vraj za dobre zvládnutý pôrod a za to, že som ho v zdraví prežila. Vietor, samozrejme, fúkal od Vierky. Všetky udalosti z dopoludnia 15. júla Milanovi vykvákala v priebehu niekoľkých minút, kým som sa po práci prezliekala v šatni a on ma čakal pred labákom. Uťahoval si zo mňa celý večer, ale pravý dôvod prehnanej uštipačnosti predo mnou aj tak nezatajil. Bál sa ako ja! O deti, o mňa, o nás, kým sa Adelka o dva dni neozvala a nenaservírovala nám zopár čerstvých informácií. Naša vnučka sa narodila cisárskym rezom a Adelku hneď po preložení z pooperačnej izby do klasickej, po štyridsiatich ôsmich hodinách od pôrodu, vzali k inkubátoru s Elisou.

„Odteraz sa ma na novorodeneckom nezbavia. Rez bolí, ale nechcem prísť o jedinú možnosť byť s ňou. Je krásna a nadmieru drobunká, s tunajšou starostlivosťou to však určite dá. Budem vám podávať správy každý deň, len sa už o nás nebojte. Dobre?“

Celá Adelka! Vždy sa snažila zvládnuť všetko tak, aby svojich blízkych zaťažila čo najmenej, a to už odmala. Ako päťročná si vymyslela spôsob, ako sa v noci nebáť tmy vo svojej izbe. Vzala si do postele môj svetrík a zahlásila, že obsahuje zázračnú mamičkovskú vôňu na pokojný spánok. Šibalsky tak odo mňa vylákala môj najobľúbenejší, privezený z Talianska, a do postele k nám pricupkala len vtedy, keď svetrík nezabral. Aj neskôr, ako školáčka, ma prekvapila. Keď sa hrala na dvore pred panelákom, bola som posledná, ktorá sa dozvedela o jej rozbitom kolene. Umyla si ho u kamarátky a previazala obľúbenou textilnou vreckovkou s detským motívom motýľa Emanuela, dávnejšie nájdenou v šuplíku s bielizňou v spomienkovej škatuli z mojich detských čias. O úraze mi povedala až pred večernou sprchou a vzápätí si nechala kolienko pofúkať. Úplne najviac jej však záležalo na tom, aby som jej čo najskôr vyprala motýľa Emanuela, ktorého si zas chcela dať ako záchranný prvok do vrecka tepláčikov. Bola jednoducho samostatná jednotka a časom sme prijali, že nám hovorila iba to, čo považovala za dôležité. Vtedy, aj teraz.

Ostávalo nám len pomaly sa upokojiť, najlepšie každý po svojom. Zopár večerov som vypínala nad žehliacou doskou pri stúpajúcej pare žehličky a keď už v anglickom Cambridge na mesto padala tma, Adela ma zas prostredníctvom sľúbených telefonátov, prinášajúcich správy o vývoji Elisinho stavu, zapínala. Zdalo sa, že napreduje a aj Milan mlčky a rýchlo napredoval pri štúdiu akýchsi materiálov, súvisiacich s prácou. Keď sa do niečoho zahryzol, nebolo možné vniknúť do jeho sveta, a to boli asi jediné momenty, kedy som sa v jeho prítomnosti cítila ako vzduch. Priesvitný a v našom sebecky ľudskom ponímaní taký samozrejmý.

„Máš toho ešte veľa?“ skúsila som prelomiť to nezvyčajné ticho, odrážajúce sa od všetkých kútov štvorizbového bytu, lebo mi dávalo príliš veľa priestoru na premýšľanie.

„Už nie, Lydka. Ale chcem tento projekt dokončiť ešte predtým, ako s tebou vycestujem do Cambridge.“

Na moment som zabudla hýbať rukou a takmer som si vypálila na košieľku žehličkový vzor.

„Ty sa chystáš so mnou do Cambridge?!?“

Prekvapil ma a určite som náramne prekvapene aj vyzerala, lebo Milan sa iba krátko zasmial a pritakal. S Elisou sa mal kvôli pracovným povinnostiam zoznámiť až na Vianoce u nás doma, no nakoniec si strašiaka v podobe náročného projektu dovliekol domov a stihol nevídané.

„Dokonca som pre nás pripravil aj niečo špeciálne, láska!“

„Fíha, o čom to hovoríš?“ zdvihla som obočie a v očiach sa mi zračil nefalšovaný údiv.

Milan rád plánoval, lenže väčšinou nahlas a v mojej prítomnosti, preto som nič podobné nečakala. Ale tiež som vedela, že ma teraz, vedomý si mojej zvedavosti a svojho náskoku, bude naťahovať ako gumu v trenkách.

„Kto je zvedavý, ten je skoro starý!“ zasmial sa a nič viac nepovedal. Proste partizán!

Vypálilo to tak, že prekvapenia som zinkasovala hneď dve. Jedným bolo Paulovo ubezpečenie, že Evana zvládne vďaka škôlke a práci z domu zopár dní aj bezo mňa. Čiže náhly odlet k britským oblakom sa napriek mojim predpokladom a prípravám nekonal. Adelku mali z nemocnice prepustiť už po dvoch týždňoch s tým, že bude za Elisou dochádzať z domu. Z dvoch týždňov boli takmer štyri, napriek tomu sme mali s príchodom k nim čakať a priletieť až po prepustení Elisy z nemocnice.

„Dosť mi pomôže, keď budeme mať na dve deti spolu štyri ruky,“ zhrnula moja dcéra do jedinej vety všetko podstatné.

„Máš svätú pravdu, Adelka. Aj preto by som vás mala najradšej tu.“

„Lenže to nejde, mami. Zvládla si to kedysi ty, zvládnem to aj ja,“ zahriakla ma unavene a ďalšie úvahy na tému „keby“ boli razom zametené pod koberec.

Dlho som sa vyrovnávala s tým, že žijú tak ďaleko a že sa nemôžem len tak schytiť a nabrať smer „Adela a Paul“. Na druhej strane nemalo význam zamýšľať sa, čo by bolo, keby... Išla za hlasom svojho srdca a hoci som si vždy myslela, že sú Angličania studení ako psí ňufák, Paul ma presvedčil o existencii výnimiek. Moja dcéra ho milovala a vďaka tomu prekonala smútok za domovom. Ja som si môj smútok za ňou kompenzovala častejšími návštevami syna Adama a jeho Hanky, budúcej maminky. Termín jej stanovili na februárový deň zamilovaných a čakali svoje prvé dieťa. Mali sme čas. Čas odísť za dcérou, vrátiť sa, pripraviť krásne Vianoce pre všetkých a potom privítať ďalšieho člena rodiny.

Koniec ukážky