Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Čierne diamanty I

Mór Jókai

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2019 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2019 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Igor Čonka, Tibor Várnagy, Dušan Kroliak, Monika Kralovičová, Martina Pinková, Bohumil Kosa, Zuzana Berešíková, Bernadeta Kubová, Erik Bartoš, Andrea Jánošíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0409-2

Pôvodná publikácia

Mór Jókai. Čierne diamanty I. „ACADEMIA“. Bratislava 1935. 235 s. Vladimír Roy preložil.

Bibliografické poznámky

Móric Jókai: Čierne diamanty

Román

Z maďarčiny preložil Vladimír Roy

I. diel

Vydavateľstvo „ACADEMIA“ v Bratislave

Tlačou kníhtlačiarne Karla Prochasku v Českom Tešíne.

Móric Jókai

Známy a dodnes čítaný maďarský spisovateľ Móric Jókai narodil sa r. 1825 v Komárne. Pochádzal z kalvínskej rodiny zemianskej, otca mal advokáta. Študoval v Komárne a v niekdajšom Prešporku — Bratislave, ako veľmi dobrý žiak. Druhú triedu, zvanú filozofickú, končí v Pápe, kde jeho spolužiakom je neskorší veľký maďarský lyrik Alexander Petőfi. Z čias samovzdelávajúceho krúžku najviacej sa zaoberá maliarstvom. 1845-om príde do Pešti na právnickú prax a tu sa začína jeho spisovateľská dráha. 1847 rediguje časopis „Életképek“ (Obrazy zo života) spolu s priateľom Petőfim, s ktorým sa však rozíde jednak pre svoju ženbu, jednak pre Petőfiho básnickú persifláž na Vörösmartyho, vtedy najslávnejšieho maďarského básnika. Má účasť na revolučnom dni 15-ho marca 1848. V pohnutom tom čase sa proti vôli rodiny a priateľov ožení s vynikajúcou herečkou Rózou Laborfalvi. S vládou uteká do Debrecína, zas do Pešti, potom do Aradu. Po utlačení povstania skrýva sa v húštinách horstva Bükk, až mu manželka vymôže amnestiu. V rokoch porevolučného tupého zátišia veľmi usilovne a veľmi mnoho pracuje, jeho spisovateľská sláva vzrastá, i hmotne sa vzmáha. 1863 zakladá deník „Hon“ (Vlasť), pre články sem napísané je za čas i v žalári. Od 1861 je snemovým poslancom až do 1896, keď sa stáva členom panskej snemovne. Jeho manželka, Róza Laborfalvi, umrela r. 1886, Jókai sa znovu ožení 1899 s mladou herečkou Bellou Nagyovou. Pre toto svoje pozdné manželstvo mnoho vytrpel, verejná mienka mu ho často dala pocítiť, i v parlamente padly o tom ostré slová. Umrel r. 1904, jeho pohreb bol ozaj národný, veď jeho dielo preniklo do širokých vrstiev, menovite meštianskych.

Jeho hlavné romány sú: „Hétköznapok“ (Zvyčajné dni), 1846, „Érdély aranykora“ (Zlatý vek Sedmohradska), 1852, „Egy magyar nábob“ (Magnát maďarský), 1853/54, „Kárpáthy Zoltán“, 1854, „Dekameron“, 1858 — 1860, „Szegény gazdagok“ (Chudobní boháči), 1860, „Az uj földesúr“ (Nový statkár), 1863, „Politikai divatok“ (Politické módy), 1864, „Mire megvénülünk“ (Zostarneme), 1865, „A köszivú ember fiai“ (Synovia muža srdca kamenného), 1869, „Fekete gyémántok“ (Čierne diamanty), 1870, „Eppur si muove“ (A preca sa točí), 1872, „A jövő század regénye“ (Román budúceho storočia), 1872, „Egész az északi pólusig“ (Až po severnú točňu), 1876, „Egy az Istenc“ (Jeden je Boh), 1877, „Rab Ráby“, 1879, „Szabadság a hó alatt“ (Svoboda pod snehom), 1879, „A lőcsei fehér asszony“ (Levočská biela pani), 1885, „A cigánybáró“ (Cigánsky barón), 1885, „A tengerszemü holgy“ (Dáma morských očí), 1890, „Sárga rózsa“ (Žltá ruža), 1893.

Jókaiho neobyčajná plodnosť súvisí s jeho dekoratívnou fantáziou. Veľké pohádky Východu mohly sa zrodiť z takejto fantázie. Je to fantázia dieťaťa. Neide mu o to, aby prehĺbil a vysvetľoval prežité alebo čítané veci, ale aby rozkošnícky ďalej snoval príjemný dojem, a dekoroval ho čím bohatšími farbami. Je to duševná technika detskej hry. Tomuto slúži i jeho obľúbená forma štýlová, enumerácia, ktorej sa naučil od francúzskeho romantického románu.

Prirodzená gravitácia jeho dekoratívnej fantázie priťahuje ho k exotiku, kde je dovolená každá farba. V maďarskej literatúre, ktorá do tých čias bola pripätá k vlastnej zemi, on zastupuje lásku k diaľkam. Sám píše: „Moje rozpravy odohrávajú sa na morách a ostrovoch, v Severnej i Južnej Amerike, v starom i novom Egypte, v Ríme caesarov i revolúcií, v Londýne, v Petrohrade, v Poľsku, na sibírskych púšťach, na Kamčatke. V mojich románoch mnoho miesta zaujímajú deje Turecka, pohádky Východu, Stambul, Krym, Kavkaz, ďalej Perzia, Palmyra, Afganistan, Čína, pobrežie amurské, nádherné mestá Ázie, Sýria, stará Palestína, zas Sicília a celý taliansky raj; Dubrovník, Bosna, Prusko i stará Viedeň. Zašiel som na krídlach i do neznámych regií, do potopených svetadielov, do Oceánie, pochovaného Leaotungu, k neprístupnému severnému pólu, do krajín snov budúcich storočí i do predpotopného sveta pliocénu.“

Maďarská kritika vyčítala mu mnohé neúmernosti, nepravdepodobnosti, menovite Gyulai a Péterfy. A preca zostával jedným z najobľúbenejších spisovateľov svojej doby. Z jeho štýlu, z jeho fabuly, z jeho humoru smeje sa jednak detská dobrota, ako starecké porozumenie i večne mladá túha po nezemských výšinách.

Na onen predhistorický, zapadlý svet skamenelých rastlín, z ktorých vyrastá nad diamant drahšie uhlie, naväzuje román „Čierne diamanty“, ktoré v preklade básnika Roya predostierame slovenskému čitateľstvu. V líčení uhoľného sveta a podivuhodnej povahy svojho hrdinu uplatňuje sa jeho bohatá romantika. Okolo toho však točí sa i balzacovská „ľudská komédia“, honba po zlate a zisku, falošný lesk podvodnej a povrchnej spoločnosti. Nezabudnime, že román je z r. 1870, keď po vyrovnaní rakúsko-uhorskom nastáva ozaj tanec okolo… „zlatého teľaťa“.

(Čítaj o Jókaiho živote a diele: Mikszáth Kálmán: Jókai Mór élete és kora, Császár Elemér: A magyar regény története, Szerb Antal: Magyar irodalom történet.)

Prv než bol človek na zemi

Čo hovorí Pentateuch o šiestich dňoch stvorenia, to je pravda.

Lenže dni meral božskými pieskovými hodinami, v ktorých každé padajúce zrnko piesku znamenalo rok, takže celý deň značí potom tisíc rokov.

Sám začiatok je tiež takou nekonečnosťou, ktorá nestrpí ľudských číslic. A otázka „kedy“? je takou záhadou, pokorujúcou ľudskú pýchu, na ktorú učenec musí odpovedať: „Neviem nič!…“

Toľko sme sa už dozvedeli, že „včerajšok“, ktorý predchádzal naše jestvovanie, je od nás aspoň vo vzdialenosti sto tisíc rokov.

A to len včerajšok! A čo potom tých šesť prvých dní?

Ale včerajšok už poznáme.

Máme veľkú knihu: kôru zeme. Táto má skutočné listy, ako má kniha strany, ktoré sú položené na seba; každý list znamená desať tisíc, sto tisíc (Boh vie koľko?) rokov. Odvážna ľudská vedychtivosť prevŕtala tieto listy rýľom, kladivom, dlátom, nebožiecom. Každý list je popísaný literami, zvesťami, ktoré jedno stotisícročie zanechalo druhému stotisicročiu, sú to navždy mŕtve a jednako večne hovoriace svedectvá. Ľudský duch sa ich naučil čítať.

Spočítal strany listov zeme; vypočul reč tajomných litier; naučil sa tajomstvám zo skál, z molekúl infuzórií tvoriacich vrchy; drobnohľadom preskúmal temer neviditeľné zvieracie ostatky útrob zeme a ďalekohľadom prenikol do nekonečnosti neba a poznal, že to ani dolu ani hore nemá „konca“.

Prvý list tejto knihy, ktorý človek mohol obrátiť, bola granitová a porfyrová vrstva. Pod tú už nemohol preniknúť. Čo je pod ňou? o tom rozprávajú len sopky. Oheň… Ale aký oheň? Vrstva, ktorú tvorí sopka, to je už len druhá strana knihy. Oheň sopky splodil len bazalt; granitový list menujú „plutonickou tvorbou“. Vo vysokom smysle mytu meno Pluto znamená podzemného boha.

A za ohňom je para. Všetko sjednocujúca para, v ktorej železo a granit spolu žijú s diamantom a zlatom. Naozaj žijú? Prečo žijú?

Jeden list vytvoril oheň, druhý more, potopu, tretí chemické vlivy, ale sila, ktorá cez trhliny zemskej kôry pretisla granit ako chvejnú huspeninu, povedala: „Nebuď zvedavý na moje meno! Ja som Boh!“

Granit je čistým listom, ktorý nič nehovorí. „Nekonečnosť!“ to je jeho odpoveď. Ním je kniha zatvorená.

Vulkanický útvar rozpráva, že zem už žila, ale na nej nežilo nič. Žila len sama búrlivým životom a svoje jestvovanie nesdielala s nikým. Mala veľké boje. Bojovala s ohňom a povetrím, s vlastným kolobehom a s príťažlivosťou mesiaca.

Jednotlivé listy zemských usadlín potom už začínajú rozprávať hmlisté báje o minulých storočiach.

V skamenelých ostatkoch večných listov leží svet ríše zvieracej a kveteny zapadlých čias; a pred očami skúmateľa oživne každý.

V prvej vrstve nevyskytujú sa iné rastliny, ako morská tráva, kapradie, prasličky a machy, ktoré nejedia zvieratá, len infuzóriá a najnižšie druhy zo sveta zvierat: slimáci, mušle, v nekonečnej premenlivosti. Vtedy ešte týmto patril svet.

Vo vyššej, silurovej vrstve už sa zjavujú ryby, vodní obyvatelia podivných tvarov, ktorí kedysi vykazovali poldruha tisíc druhov a dnes už ani v oceánoch, ani v riekach nevidieť im podobného tvora. Ešte vo vyššej, devonovej vrstve začína sa už svet saurov. Je to druh zvieraťa, ktorý kedysi mohol byť kráľom zeme, boly to dvojsiahové potvory, s ohromnými kosťami. S nimi tiež neni ešte pochovaná iná rastlina, než kapraď a lykopodium. Zvieratá sa navzájom požieraly.

Prvý jedlík trávy, obrovský iguanodon zjavuje sa v kriedovej vrstve, v tvorbe jury; celá kriedová vrstva pozostáva zo samých drobných slimačích škrupín.

Vrchné zemské vrstvy potom sú preplnené ostatkami obrovských savcov, s nimi sú pochované všetky rastliny zapadlého sveta, ich všetky druhy sú sosbierané a odtlačené na listoch hrozného herbára.

Nad týmto bývame my; páni „dneška“. Po čom chodíme, to je „včerajšok“. Aký mohol byť ten včerajší svet?

*

Ovzdušie bolo raz tak veľké ako je dnes, preto nebo nebolo belasé, ale večer jagalo sa vo farbách porcelánu a ráno planulo purpurovým ohňom. Slnko a mesiac pri východe a západe zdaly sa byť raz tak veľkými ako dnes.

Vrstvy zeme sú ešte prehriate; mora je ešte desať ráz toľko ako pevniny; preto medzi dvoma točňami je večné leto, urovnomernené teplotou vody a výškou ovzdušia.

Len dve točne sú pokryté ľadom a snehom, kde šikmo padajúci lúč slnka už neohrieva zem. Tam svet odrazu prechádza do zimy. Ako na póle červeno planúcej hviezdy Marsa vidno bielu škvrnu, v periheliu ktorej ubúda a v afheliu zase pribúda.

Pevninu tvoria len rozptýlené ostrovy; väčšina ostrovov má sopky; niektorý ostrov má ich aj viacej. Ich okraje pokrývajú lysé sutiny lávy; niektorá sopka dvíha sa do snežných oblastí, tvoriac ľadový končiar s plamennou korunou; na ich úpätí rozprestiera sa praveká úrodná zem, prehriata a vlhká, tak ako vystúpila na božie svetlo z lona horúceho mora.

Kto vie, koľký útvar je toto? Ešte vždy nie je posledný.

Kapradia prasličky, ktoré dnes poznáme ako trpasličie rastliny, vtedy rástly ako obrovské stromiská, podobné dnešným jedliam; a jedle svojimi kolosálnymi rozmermi dosahovaly výšky veží; kde žijú jedle, tam sa medzi ne miešajú aj ozdobné palmy. V systéme rastlín je ešte zmätok; sú ešte trstiny, ktoré sa podobajú palmám; tajomné rastliny, ktoré tvoria prechod medzi palmou a jedľou, a medzi jedľou a praslicou. Medzi rastlinnými obrami tejto predchádzajúcej periódy ešte chybia — kvety, pestré ozdoby luk; vôňou prekypujúce a medonosné množstvo kvetov vtedy ešte nebolo.

A keďže nebolo kvetov, nebolo ani včiel, ani motýľov, ani na tisíce bzučiacich chrobákov, ktorí teraz obletujú kvety.

Nebolo ani vtáctva, povetrie bolo prázdne. Spevaví vtáci všetci sa živia hmyzom. Keby bol hmyz vznikol prv ako spevavé vtáctvo, boly by zničené všetky lesy, a keby sa bol vták zjavil pred hmyzom, bol by musel od hladu umreť hneď prvý deň.

Svet bol bez zvuku a piesne, mal len obrov a potvory a ich hlas sa podobal hromobitiu.

V našom „včerajšku“ sa to zmenilo. Trávy už majú kvet, povetrie má operených spevcov pole a hora motýľov.

Toto menujú periódou mladšej tvorby — „pliocene“.

Bol to krásny sen tvoriaceho božstva!

Každá čiastka pevniny je večne zelená a plodná.

Tráva, ktorá pokrýva rovinu, je tak vysoká, urastená ako turkyňa, lenže nevädne. Voda jazier, povrch močarín nezaháľa, je tiež potiahnutý kvetnatými pokrovcami. Povrch mladších jazier pokrýva ešte len močaristá zeleň, ktorú zvestrujú kvety vodných ruží a ľalií, neskoršie ich okraj husto vrúbi lotus a nymfea, nad rudými žilami popretkávanými kobercami pergamenových listov, kolíšuc ružové, biele a zelené tulipány klobúkovej veľkosti, kým prostred jazera, ako planúca mozaika, chvejú sa kvety žlto-červenej urticulárie. Neskôr hladinu jazera čím ďalej tým väčšmi opanúva rastlinstvo. Vodný cyprus tvorí na nej celé krovie, bobuľové rastliny, popínavé výhonky ho celé krížom-krážom oplietajú; napokon prenikne pandanus a opičí fík, stavitelia rastlinného sveta, ktorým z každej haluzi vyháňajú korene; koľko vetví, toľko kmeňov; až napokon zastavajú, preklenú svojimi stĺpami štíhlymi ako jedľa a tak nerozlučiteľnou listnatou podlahou pokryjú túto državu vôd, a odlúdia ju vzmáhajúcej sa ríši zeme.

Vyvýšenú rovinu potom pokrýva vždy zelené listie. Ešte nezavítal babylonský deň kvetnatého sveta; ešte nie sú palmy podelené na zóny, kosodreviny a jedle; spolu rastú všetky od Sibíri po Atlas. Na tej istej bridlicovej vrstve tak ako kedysi spadly vedľa seba, vidieť skamenelý odtisk struku z amborového stromu, vŕbového bahniatka a šišky kamforového stromu. Tamten je plodom pozdnej jesene, prostredný skorej jari a posledný pravého leta. Tedy neprestajne je spolu jeseň, jar a leto. Na stromoch sú neprestajne nové kvety, nové ovocie a večne zelené listie. S jednoho padajú kvety, s druhého padá ovocie, s posledného listie; a kde sa to končí, tam sa to zas znova začína.

A aký zázračný tvar majú rastliny!

Kapradie tvorí na siahu hrubé stromiská, ktoré majú šupinatú cibuľu a korunu ako palmy. Calamit je jediným vysokým, dutým steblom, bez listia, na vrcholci má strapcovitý zrnonosný palcát. Sfenofilium je zo samých prsteňov pozostávajúce strmisko a každý prsteň tvorí listový veniec. Lepidendron sťaby bol sostavený z mačacích chvostov, hrubých ako ľudský trup; je to zázračný ker. Známy druh fagule: faseolites, podobá sa stromu a tvorí celé lesy. Equisetum má podobu jedle, a jeho vrcholec chúli sa do tvaru ovocia, ktoré sa podobá hniezdu. Dlhé vetve „baksie“ núkajú kytky kvetov, v ktorých sa tají jedlý druh ovocia; predstavme si jahodu, ktorej každé zrnko je tak veľké ako jablko. A medzi týmito sa nachádzajú všetky podivné druhy rastlinstva, dnešného južného podnebia; chlebový, škoricový strom, pizang a ambra, stromy, ktoré šíria vôňu, ronia kvety, ponúkajú ovocie, ronia med, potia jantárovú miazgu, ktoré zo zeme vyrastajú v skupinách ako pažiť, ako šachorová húština, pospletané a poprerastané kvitnúcimi liánami, súc hore spestrené listím odchylnej farby plodonosných parazitov, dolu machmi, tvoriacimi zázračné hrivy a pod nimi v tme, kam neprenikne slnečný lúč, skornité kvety a žltá koralková huba. Na zemi niet ani na dlaň miesta, ktoré by nebolo husto zarastené všetkými možnými nádherami prírody; a to akými úžasnými nádherami!

Obrazotvornosť, básnická fantázia to nemôže vysloviť, musíme si zvať na pomoc číslice. Krát vedy vrhá svetlo na tento kraj. Všetko uhlie dnešných pralesov je v takom pomere k uhliu hôr ležiacich pod nimi, ako sedem čiar ku dvacať štyri stopám; musíš tedy znásobiť dnešný prales štyri sto tricať dvoma a máš pred sebou včerajší.

A vskutku zem musela mať obrovských obyvateľov; veď by po nej bola mohla chodiť len myš, ktorá sa prederie cez krovie, a opica, ktorá môže skákať po vrcholcoch stromov; preto tento svet mal svojich mamutov.

Obyvateľov včerajška prírodozpytec menuje tvrdokožcami (pachydermis). Aj do prítomného veku prešlo niekoľko druhov z tých drobnejších: slon, nosorožec, vodný kôň, tapír, byvol, a abesský nahý pes. Všetci sú čierni; s riedkymi štetinami, s hrubým koženým pancierom. Ich obrovské exempláre sú už pod nimi v hlinenej vrstve. „Sivatherium“, so štyrmi, na dve siahy dlhými rohmi, z nich dva sa ohýbajú napred a dva nazad, „magatherium“, ktoré má od hlavy ťažšie štyri päty, „dinotherium“, ktoré sa podobá slonovi, a má dva nadol ohnuté kly, „mastodon“, slon so štyrmi klami, z ktorých dva horné podobajú sa skôr rohom, vyrastajúcim ako siahová zbraň zrovna z lebky.

Ale medzi všetkými je kráľom, panujúcim rodom „mamut“!

Jeho štyri centy vážiaca postava razí si cestu cez pralesy od sibírskych brehov, kam mamuti chodia lízať soľ, až po iberské sladké vody. Mamut je staviteľom cesty druhého stvorenia.

A potom on má organizovaný štát, on si vydržiava riadne vojsko; dvacať, tricať, štyricať členov počítajúca rodina zaujme určitý priestor, ktorý je jej državou, tam udržiava poriadok. Na pokyn vodcu sa srazia dovedna, v nebezpečenstve bránia sa navzájom, cestujú v spoločnosti, stavajú predstráže, bojujú podľa plánu, a stále bdejú. Mamut si nikdy neľahne.

Lebo už aj tento vek má v zvieracom svete svojich kazimírov, zbojníkov, krvižíznivcov zvieracieho sveta; jaskynná hyena, obrovský pes, jaskynný medveď sú tými najpažravejšími zlodejmi; a zpomedzi obyvateľov brlohov najohavnejší je machaerodus, ktorý je dva razy tak veľký ako kráľovský tyger; a pred týmito treba brániť druhých bezbranných poddaných, biedneho hylobata, ktorý, hoci má aj dvojsiahovú postavu a úžasné drápy, vie len mravčať; netrebného mylodona, ktorého potomci v neskoršom veku majú tvoriť zvieraciu šľachtu, hippotherium, predka koní.

A tento vek má aj svojich rebelantov! Z minulých tisícročí pozostalé obludy. Neskoré pozostatky zahynulých druhov, ktoré si ešte vždy myslia, že ak znova hore nohami obrátia zem, tým obživia svoje rody; rozličné druhy saurov, ktoré síce ešte majú dosť zubov, ale nimi nevedia prehryznúť pachidermis, preto sa ponevierajú len vo vodách; pterodactylus, ktorý má hadí krk a hlavu krokodíla, krídla netopiera, má štyri nohy a medzi prstami blany. Kedysi bol pánom vo vode, v povetrí, na suchu; teraz nie je nikde, lebo len v noci poletuje.

A napokon včerajší svet má aj svojich škodcov, ako je paleotherium; je to nemotorná potvora, ktorá z nosa vyrastené dva obrovské rohy upotrebuje k tomu, aby vyvrátila z koreňov plodonosnú palmu, lebo ináč by sa vôbec nedostala k jej plodom. Poslaním mamutovej rodiny je medzi týmito robiť poriadok.

— — —

A kde je ten čarokrásny kraj? Tu, kde stojíme. Snáď v údolí Žilu? Snáď v koryte Oravice? Snáď v kotline novohradského pohoria? Sto dvacať stôp pod pažiťou, ktorá sa tu zelenie!

*

V pravekej chrasti znie úzkostlivé volanie hylobata. Hylobates je lenochod praveku.

To isté ťarbavé zviera so silnými drápami a slabými zubami, aké žije aj teraz, lenže v siahových exemplároch. Je to nevinné stvorenie, živí sa len stromovým listím. Vyliezť na strom, to je preň hrozná vec, jednodňová cesta, ale ešte väčšou vecou je preň sliezť s neho dolu. Na strom ešte vylezie, lebo je hladný, ale sliezť to je obrovská úloha pre nasýteného. Preto zostáva na strome, kým znova veľmi nevyhladne a celkom nevychudne, potom sa povesí mocnými pazúrmi predných nôh na ošklbaný strom, kolíše sa na ňom a reve, ako by prosil, aby k nemu prišlo nejaké milosrdné srdce a pomohlo mu dolu.

Ale aj kričať je lenivý, len pri svitaní a po západe slnka sa ohlási. Dnes ho Indovia prezývajú lesným budíčkom; on zdraví revaním svitanie a mrkanie.

Slnko zapadá za holé bazaltové bralá, ktoré ešte príroda neodiala, nebo je poliate ohnivo červenou farbou až po západ, kde zpomedzi pary oceľovej farby zväčšene, ako v refraktre dvíha sa medeno červená tvár mesiaca. V tom čase mu snáď ešte žeravely sopky? Bol to snáď „Ptolomeus“, „Hipparch“ alebo „Plato“, ktoré ešte pred dvesto rokmi videli žeravieť hvezdári?

Na lenochodove „ajkanie“ vskutku zavíta milosrdné stvorenie, ktoré mu chce pomôcť.

Z cyprusovej húštiny, v ktorej celý deň odpočíval, vyrúti sa paleotherium, nosorožec praveku. Na neforemnom dlhom tele hompáľa sa mu hrubá, kôrovitá koža, oblepená močiarovými slimákmi, ktorí sú jeho príživníkmi. Obluda je tri siahy dlhá a na nose má dva dvojité, tri stopy vysoké kly; to je jeho zbraň, rýľ a motyka, lebo pokrmom paleotheria je tráva a korienky. Neopovrhuje ani „trapon“, vodnými orieškami, ale zvlášť sa šalie za pochúťkou pevniny, akú poskytujú plody orechovej palmy. Ale na tieto nemôže vyliezť. A potom nemá taký hák, ako dinotherium, ktorým by si mohol pritiahnuť korunu palmy; sily by mal k tomu dosť; ani na nose nemá rúk, ako mamut, aby posbieral nimi niečo nad sebou, hoci vo výške piatich stôp. Ale najväčšia chyba je, že je krátkozraký; má zlé oči, vo dne nestrpí svetla, a v noci nevidí orechy.

Ale zase má ostrý vtip. To vie, že lenochod je len listie ovocných stromov. Zkadiaľ to vie? To je tajomstvo. Neviem vec vysvetliť práve tak, ako to, zkadiaľ vie motýľ prstienkovej húsenice, že nesmie klásť vajíčka na konáre jablone, zvanej „moskovskou naliviou“, lebo táto až koncom mája vyháňa, a tak jeho húsenky by na nej zahynuly.

Ale to už zo skúsenosti môže vedieť nosorožec, že orechy palmy lenochod nesožere, lebo by to bolo namáhavé.

Preto, keď počuje lenochoda vrešťať na strome, vie, že potrafil „na chlapa“ a ide ta pomôcť jemu i sebe.

Lenochod je zavesený kostnatými pazúrmi na korune peknej „Adansonie“ a kolíše sa v povetrí; nosorožec ide ku palme a najprv si o ňu obtre boky. Dobre mu padne sotreť so seba množstvo slimákov, ktorí sa mu prisali v bahne. Palma spolu aj s lenochodom pre toto obtieranie sa začne rýchlo kolísať. Lenochodovi sa asi veľmi páči táto nahodilá rýchlosť, ktorá ho nestojí ani tú najmenšiu námahu.

Nosorožec potom začne po jednom vytrhávať zo zeme špicatými klami rozkošatené korene palmy. Robí to preto, aby ju mohol neskôr svaliť celú na zem.

To je veľmi pochybené národné hospodárstvo, ktoré si zaslúži prísneho pokarhania.

Táto práca potrebuje času. Čas už prechodí do noci, pri mesačnom svetle zjavia sa obyvatelia noci.

Vytiahne sa zo svojho brlohu samphorhynchus, ktorý si dlho mohol o sebe mysleť, že je vtákom, lebo má krídla, vtačie nohy a dlhý zobák; ale k tomu chvost krokodíla a ušatú konskú hlavu; teraz už nevie, ku komu patrí a ide obdivovať v mokrej hline stopy svojich nôh.

Z močiaru vylezie opozdený potomok pterodaktylov, na labuťom hrdle rozďavujúc tlamu krokodílovej hlavy a koženými krídlami máva v povetrí, sťaby skúšal, či vie ešte lietať.

A odplazí sa na breh obrovský triony, praveká korytnačka, ktorá sa podobá skôr jašterici s tvrdým krunierom, zpod ktorého do diaľky vyčnieva jej krk a špicatý, šupinatý chvost a snaží sa zahrabať do piesku vajce, ktoré je tak veľké ako ľudská hlava, aby sa z neho pod vlivom slnečných lúčov vyliahol nový tvor.

Toto sú už len psanci v tisícročiach plioceny.

A z pobrežnej chrasti plazivo sa vynorí nočný zbojník, hrdúsiaci machaerodus; obrovská mačka, ktorá zabije aj slona, ak ho najde o samote a až po jaskyňu dovlečie byvola a ohnivými očami v húštine, vždy v noci sliedi za korisťou.

Pterodaktylus je celkom dobrá, tučná pochútka. Pod jeho mäkkou kožou od rybieho pokrmu sa tvorí hodne tukov: ale ten sa nedá prekvapiť. Má jemný sluch. Vie rozoznať aj kroky novorodenca a na pohyb tygra mrští sa nazad do vody. Krídla mu slúžia skôr ako plutvy k plávaniu a nie k letu.

Trionixa však možno prekvapiť, je hluchý. Tyger jedným skokom sa mu ocitne na chrbte, keď najlepšie zahrabáva zadnými nohami vajce do piesku.

Praveká mačka pozná mäso aj tohoto zvieraťa, je mäkké, chutné. Páči sa aj pánom.

Lenže trionyx nie je len taká obyčajná korytnačka. Ona má aj zbraň, chvost. Odrazu, vtiahnuc pod široký pancier hlavu a štyri nohy, šupinatým chvostom ako nejakým železným korbáčom začne mrskať svojho útočníka. Machaerodus nebol pripravený na takéto prijatie. Druhá korytnačka dovolí, aby ju obrátili na chrbát, a vyjedli pekne rúče ako pečienku z misky; táto sa vie aj biť. A zaucho jej nemožno vrátiť. Má pancier, do ktorého nevnikne pazúr.

Medzitým nosorožec vyvalil palmu. Lenochod odpadol na zem so strašným zvresknutím a potom tam aj ostal. Počká, kým bude ráno, má dosť času vstať až potom.

A nosorožec sa vrhol na datľové strapce vyvalenej adansonie a začal hltať tú lahôdku, chrúmajúc ako železo tvrdé zrná.

Krvilačná šelma spozorovala tento hluk. Čože sa to tam núka? S korytnačkou sa nedá nič robiť; tá je veľmi drahá; azda druhý chod jedla bude lacnejší? Lenochod a nosorožec. Lenochod poskytuje lacnejšie, ale zlé hody. Je chudý, vyziably, nechutný. Nosorožec má kravské mäso. Jeho päty tvoria zvláštnu lahôdku. Ale je to surové zviera. A má tvrdú kožu.

Ale aj nosorožec zbadal vyberavého nepriateľa, a má tú istú vlastnosť ako prasa, keď zbadá nepriateľa, neprepustí mu útok, menovite ak je pri žradle. Je rád, keď mu dajú pokoj a kto sa naň zahľadí, toho pokúše.

Nehľadel na to, veď i tak nevidí dobre, kto to tam môže byť, aké veľké môže byť zviera, ktoré naň hľadí ohnivými okáľmi? Vie ono veľmi dobre, že sa nebojí nijakého zvieraťa, keď sa môže proti nemu postaviť; preto sa naň zrovna oboril.

Tyger nečakal, aby ho tento divoch zadlávil, ale odskočil a odišiel s cesty, načo tento bojovník v koženej hazuche víťazoslávne sa odplúžil, vrátiac sa ku prerušenému olovrantu so spokojným grofkaním.

Ale tyger neušiel. V chrasti dostal sa nosorožcovi za chrbát, a keď tento s najväčšou chuťou si pochrumkával na sladkých zrnách, ohromným skokom ocitol sa mu na chrbte.

Paleotherium má hodne hrubú kožu, ale zato drápy machaeroda preniknú ňou a jeho zuby natrafia pod ňou na živé mäso.

Ale ani toto ešte nie je posledný boj.

Potvora s hrubou kožou s druhou potvorou, ktorá sa jej zakvačila do chrbta, vrútila sa do močiara a tam sa ponorila na dno, a keďže ona dlhšie vydrží pod vodou ako ten zlodej suchej zeme, hra sa skončila tým, že tento musel opustiť bojište a s hladným žalúdkom vyplávať na breh.

Tygra toľké neúspechy dopálily. Medzitým ušiel aj trionyx. Zostal tam len lenochod.

Ten pred ním neutekal. Ležal tam rozvalený na chrbte s vystretými labami, tak ako spadol s palmy.

Ale keď mu tyger zahryzol do hrudi, odrazu sovrel nad ním štyri nohy s železnými pazúrmi, a húževnatými, tvrdými, žilovatými ramenami tak pritisol k sebe útočníka, akoby sa nachodil v železnej klade.

Tyger sa svíjal zúrivo; vymršťoval sa do povetria, ťahajúc so sebou korisť: keď hrýzol, tento mu tým väčšmi svieral hrdlo; a tygrovi pod pazúrmi lenochoda práve tak prašťaly rebrá, ako kosti tohoto pod hryzením tamtoho. Desné zviera je ten lenochod, hoci rado ostáva pasívnym.

A tu odrazu do boja zavznie hromové jačanie, akoby do ohromnej trúby zarevala búrka.

Bojujúci nepriatelia odrazu sa naľakane pustia. Machaerodus vyskočí; ešte aj lenochod sa posbiera a postaví na nohy a veľmi ťarbavo sa opre o peň stromu.

Cez prales si kliesni cestu a medzi uhýbajúcimi sa stenami paliem a pinií blíži sa vznešený zjav, kráľ plioceny, mamut…

Naozajstný kráľ!

Štyri siahy vysoká postava, ohromný zjav, silná hlava, široké, klenuté čelo. Dva slonie kly má nahor ohnuté ako rohy. Rypák sa mu tiež podobá sloniemu rypáku s tým rozdielom, že je dva razy tak veľký a pokrytý je hustou srsťou. Počnúc od čela, po celom chrbte na obidve strany spadá hustá, vlnistá hriva, ktorá celému zjavu dáva akýsi vznešený, ohromujúci vzhľad. Medzi touto čiernou, huňatou hrivou, sťaby dvorania, vysedávajú strieborné rajky, ktoré od jeho veličenstva odháňajú dotieravý hmyz.

Mamutom prekliesnený chodník vedie ku potoku so sladkou vodou, ktorý sa zpod pralesa rúti do jazera. Obyčajne tu sa shromažďujú nocou obri praveku.

Na predku kráčal vodca a v jeho stopách pochodovalo ešte podobných dvacať štyri obrov po vyšliapanej úzkej cestičke.

Keď machaerodus, vyslobodiac sa z tvrdošijného objemu svojho nepriateľa, zbadal pred sebou svojho hrozného panovníka, vrhol sa na neho so slepým vztekom, ktorý vybičoval hlad, zúrivosť a nezdary. Chcel sa napiť z jeho krvi! Pre hnev, ktorý mu zapríčinili tí malí naničhodníci, chcel sa pomstiť na najväčšom, ktorého najväčšmi nenávidel.

Posbierajúc všetky sily, napnúc všetku oceľ svojho svalstva, vymrštil sa na hlavu vážneho kolosa.

Mamut tichúčko, bez rozčúlenia zdvihol rypák pred útočiacou šelmou, a keď táto zúrivým skokom preletela povetrím nad jeho hlavou, udrel na ňu rýchlosťou blesku, rypákom ju objal v drieku, rýchlo ňou zakolísal v povetrí a mrštil ňou pred seba na zem.

A potom položil svoju ohromnú nohu na hlavu omráčenej šelmy. Držal ju na nej za minútu celkom nepohnute. Pristúpil ju.

Potom išiel ďalej, neobzerajúc sa. — „Bol si a už nie si!“ Krutý krvižíznivec s pochrúmanou kotrbou pod tlakom mamutovej nohy ponoril sa do mäkkej zeme.

Celý tábor kolosov kráčal palmovou cestou v lúčoch mesačného svetla ďalej ku sladkým vodám.

Keď prišli na ušliapaný priestor, kde nosorožec vyvrátil palmu, kde tyger bojoval s nosorožcom, kde sa svíjal lenochod so svojim nepriateľom, noha mamutieho vodcu narazila na kmeň vytrhnutej adanosie.

Úžasným rypákom zodvihol ho pred druhmi do výšky ako nejaké steblo a zareval mohutným hlasom.

Druhovia mu odpovedali revaním.

Zlodej dolapený pri čerstvom čine.

Hľa, tu je ničiteľ paliem, hubiteľ ovocných stromov, ohavný nepriateľ republiky!

„Musí byť potrestaný!“ znelo jednomyseľné revanie.

Na pošliapanom priestore postavili sa tie ozrutné kolosy, niečo si medzi sebou pohundrávaly. Osnovaly strategický plán.

Jedna čiastka odišla napravo, druhá čiastka odišla naľavo. Niekoľko ich zostalo s vodcom na mieste.

Po krátkom čase zavznelo krátko výstražné znamenie vzdialených.

Nato so všetkých strán postupovali ku močiaru, brodiac sa v ňom až po hrdlo.

Prenasledovaný vyhnanec spoločnosti spal niekde na močiarovom ostrove v bambusovom háji, a dobre mu padlo, keď mu vlažná voda vysávala rany urobené pazúrami tygra.

Vôkol zavznievajúci praskotavý útočný rev dal mu znať, čo sa proti nemu chystá.

Nebojí sa ani toho!

Jeho rod síce nepanuje; nie je plodný, nedrží pospolu. Ani len v páre nechodí. Ale ani vtedy, keď je samotný, nenaľaká sa nikoho.

Veľmi dobre vie, že mamut znamená štyri razy väčšiu hmotu ako je on. Nestará sa o to. Vie, že chodí s čriedou. Nech len ide! Keď ich pôjde hneď hoci aj štyricať, tam sa medzi nimi preborí, kde sa mu zapáči. Vie tri razy lepšie utekať ako mamut. Hoci je tento aj kráľom, jednako, ak sa stretnú, musí umreť. Podbehne pod neho, rohy mu zarazí do brucha, svalí ho a pošliape ho. Ten ho nezasiahne ani klami, ani rypákom.

Ale vzdorovitá šelma nebola pripravená na novú útočnú lesť. Mamut prostriedkom vôd sa blíži napadnúť prenasledovaného. A voda mení pomery.

Na rovine vie lepšie utekať ako jeho protivník, vo vode sú rovní plavci.

Na suchu sa môže dostať pod neho, vo vode stojí hlava proti hlave.

Keď sa ponorí do vody, jeho úderu voda odníme silu, nemá sa na čo postaviť, aby svojmu útoku mohol zaistiť úspech.

A potom dvacať päť proti jednému.

Koniec ukážky