Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Žarty a rozmary

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Tomáš Sysel, Tomáš Ulej, Jozef Ozimy

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0101-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský. Dielo I. Tatran. Bratislava 1988. 456 s. Július Noge zostavil výber a napísal. úvodnú stať. Gejza Horák textologicky upravil. Ján V. Ormis spracoval vysvetlivky.

Malý omyl

Bolo už pozde popoludní, keď ma zavolali ku chorému — rozprával mi dr. Červienka, lekár dobrej vôle, postrebujúc si v chládku dobrého hericovského piva.[1] Opytujem sa paholka, čo vlastne chybí chorému, aby vedel, aké lieky a nástroje vziať so sebou. Paholok odpovedal, že veru chorého v ušiach šklbe tak náramne, že to až druhí počujú. Píska, vrieska vraj, skacká na jednej nohe, krúti sa dookola; čert vraj zná, či napokon nemá motolice.

No to! — Z toho som ja, pravda, nezmúdrel, ale som sa predsa koľko—toľko spamätal; vzal som teda najpotrebnejšie ručné ránhojičské nástroje a sadol som medzi rebriny. Milý paholok, stojac opretý o rebrinu, s opratou v ruke a so začmudenou zapekačkou v zuboch, vyklebetil mi cestou, že ten chorý je veľmi nezbedné, samopašné chlapčisko. Papľuh, hockedy si vraj strčí porisko z biča do ucha a letí s ním ako jednorožec za husami. Akože ho potom nemá v ušiach trhať?! Hm! — dokončí, vyjme fajku z úst a crkne slinu štrbavým zubom.

V susednej obci Lázny prikamarátil sa mi prísažný Dúha, prehodil cez plecia hunku a sčiastky zo zvedavosti a z dlhej chvíle, sčiastky, že mi bude pomáhať pri operácii, vyškriabal sa na voz.

Jeho ťarbavé driapanie sa na voz, jeho ako klampiarova veža blyštiaci sa nos, zúžené žmurkavé očičká, zajakanie sa dostatočne prezradzovali, že je pán polgár v stave obleženia.

Mútne oči mu ustavične slzili a slzy, kradnúc sa jedna za druhou dolu nosom, pri každom drgnutí voza cupkali mu do lona. Ale nebol to výsledok plaču, lež roztomilý destilačný aparát užitého špiritusu. A tak s touto, na veľmi slabých nohách stojacou pomocou, došli sme peknerúče do obce Bedárky.

Zosadli sme pred domom, pri ktorom sa nemohlo zahádať, že „Sedí pani na dachu, kúri sebe tabaku“ — alebo „Sedí pán na streche, fajčí a nekreše“, lebo tmavomodrý dym valil sa dvermi, oknami, a kde akú škáru našiel, len nie komínom. Aby mi oči nevyhrýzlo, zohol som sa a takmer štvornožky prešmýkal dverami do pitvora. Tu tma ako v rohu, kašeľ ma dobre nezadusil a takmer ako šunka zaúdený hapkal som za motúzom Ariadny, aby z labyrintu von vyviazol, to jest, hapkal som za motúzom záporovým na chyžných dverách. Aha, tu si!

Chmatnem akýsi mastný vlhký motúz. Ťahám, ťahám do chuti. A tu len nič a nič. Hm—hmhm, — lapím oboma rukami a vyzváňam ozaj netrpezlive. Vtom sa mi z výšin obklopujúcich ma oblakov ohlási patelátový ženský hlas:

„Ej, pán doktor, hľadteže, vedže mi fiertušku neodväzujte, už mi hen letí.“ Akoby ma bol had uštipol, tak som odskočil. Namiesto dvier, chcel som otvoriť gazdinú. — Upravila ma dobrá gazdiná k dverám, ktoré sa otvorili tak ľahko, keď som motúzok potiahol, že ma, čo som sa ich držal, až k samému stolu zastrčili.

V chyži mračno, nerozhorený oheň na kozube len slabo, neisto osvecuje izbu a čo je v nej. Stojím na mieste prikutý a nevidím v prvom okamihu ničového nič. A čím menej roboty mali oči, tým viac jej mal nos. Okrem výparu onúc, sušených na peci, kvasnej kapusty páchol celý svet bryndzou. Len keď som sa už horko—ťažko rozhľadel, uzrel som hlavné žriedlo toho štipľavého zápachu, a to pred samým mojím nosom. Videl som okolo stola viac osôb sedieť a akúsi bielu kopu naprostred neho prehŕňať. Myslel som sprvu, že perie párajú. Nahnem sa a vidím bryndzu. Prizriem sa ešte pilnejšie, a čo vidím, že tá bryndza skáče, a že každého takého smelého úskoka o hlavu skrátili a s masou do gelety vtlačili. Šlo to ako na klavíri tichá hudba. Pomyslel som si, že to veru dosť nevinná a gustiózna zábava…

„Nechže sa páči sadkať,“ — povie stryná, vstala od bryndzového rákoša a začala mi slušné miesto priprávať. Utrela holou dlaňou čosi z lavice, čo malý Janík v nevinnosti bol tam stratil. Ostýchavo si sadnem, akoby som sa na žeravé uhlie mal spustiť; ale i tak bol môj odpočinok veľmi krátky. Tu ma čosi začalo za nohu štípať a z druhej strany za rukáv šklbať.

Pomknem sa ďalej a pozerám, čo to za rebelanti. Pod lavicou sedela hus na vajciach, mňa uznala za cudzieho dotieravca, nuž sipela ako had a štípala ako kliešte. No a to druhé bolo teľa, ktoré ma v sivej halienke ukrúteného bezmála za svoju mamičku uznávalo a tak za rukáv mlgať začalo. Gazda sa vyhováral, že je choré. Keď som upozornil, že v okolí panuje dúl, aby reku do škody neupadol, naľakaný dal teľa vyniesť do záčinka…

„Nuž ale,“ reku, „takto medzi besedou, nože mi už teraz ukážte toho vášho chorého synáčika.“

„Števo! Števo! — Nuž ale kdeže si, ty šúplata nepodarená?!“ zavolá gazda.

„Hou!“ ozve sa temný hlas spoza kachieľ.

„Nuž ale ho ideš dolu! Aha, si ho ty za pecúch. Či pán doktor vari taký mamľas ako ty, nazdáš sa vari, že bude za tebou čakať!“ Nato prikročí ňaňka k peci, a ťahá deti za pecou ako polená nakopené, jedno za druhým za nohy dolu. A bolože ti ich tam, bisťudade! Posledný, samý spodný bol Števo. Postavil ho na nohy pred kozub.

„A terazže stoj, ty mumák.“

Malže ten Števo za kyjanicu! A uši, tie mu odstávali ako dva lopúchy. Môj spolucestovateľ polgár tvrdil, že to dobrá hlava. No, veľká bola dosť. Otec Ďuro svietil mu lúčivom do ucha. Ja chytím oba lopúchy, natiahnem ich náležite dolu, aby do nich mohol nazrieť. Tu potom vidím na ploche bubníka čosi zelenkavého. — Čo je, to som rozoznať nemohol. Vytiahnem z vrecka svoje štipce. Prísažný, keď ich videl, povedá, že to veru škoda bolo so sebou vláčit, lebo že by vraj v takých ušiach i obyčajným kutáčom mohol šparchať.

Kutám, ťahám, morím, usilujem sa, ale toho čerta z ucha vytiahnuť predsa nemôžem. Števo vreští ako nenamastené koleso na pluhu. Znoj sa mu z čela cedí ako srvátka z tvarožnej homôlky. Ale sa i ja hrejem. Nuž ale keď kumšt nevystačil, pomohla náhoda. Starostlivý otec priveľmi sa priblížil s lúčivom, to zrazu pukne, a fuk, milému Števovi žeravý uhlík na šňupák!

Ten mykne hlavou, a ja držím v štipcoch vytiahnutý veľký svinský bôb. Už počal kľuvať, a preto tá zelená farba; ešte pár dní a bol by korene pustil, a ešte pár dní pozdejšie, bol by na teple za pecou kvitol. Otec, rozhorlený pohľadom na bôb, chmatne Števa za šticu a otriasa mu hlavu ako dohánový miešok. Ale čo sa stalo! Ako ho tak omáľa, začnú z uší pršať olovené gombičky, šošovica, hrach a tým podobné maličkosti. Učinilo to asi za hrsť a — chlapec bol spasený.

Rodičia, natešení nad šťastným výsledkom, čoho, pravda, polovicu energickej operácii otcovej treba pripísať, hotoví boli i svoju povďačnosť preukázať. — I strčil mi gazda Ďuro namáhavou prácou dva oštiepky (malé syrce) do vačku. Matka však, utrúc si rúče nos do zásterky, povolala ma k večeri, a to k praženici a bryndzovým haluškám. No ale spomienka na bryndzu ma už nasýtila, i poďakoval som sa pekne—krásne za večeru, a pretože sa už hodne bolo zmrklo, pýtal som nocľah, a to pre čisté čerstvé povetrie na šope.

Paholok ma viedol a ja som vyšiel rebrom na šopu, kde mi hneď pod nohami zašušťalo voňavé seno. Mojím príchodom splašené kury zakokorokali mi nad hlavou. Vyhrabem si v sene ležisko, uložím sa doň a prikryjem halienkou. Tu ma hneď na nose škrabala materina dúška, hneď zase ma do ucha pichal rojovník a po fúzoch mi mašíroval ucholak — kým som konečne premohol všetky neresti, a pri melancholickom cenganí v stajni pokojne neusnul…

Môj spolucestovateľ prísažný Dúha bol medzitým inej mienky ako ja, a ostal na mieste. Chutila mu praženica, chutili mu halušky a chutilo, znamenite chutilo mu to božie

požehnanie, tá krumpľová fľúdrovica. Už si všetci políhali, iba on ešte sedel za stolom akurát tak, ako ho na obrázku vidíme. Dokonale dovŕšil doma započaté dielo. Keď už všetko vycedil a vyškrabal, keď okolo neho už všetko fučalo a chrápalo, namyslel sa, ale pozde v noci, tiež do odpočinku. Hja, ale sa mu nohy zapletali ako pletenec, a tvrdo ho bolo vypratať na dvor, ale ešte tvrdšie hore rebrom na šopu! Nebolo inej pomoci, ako vyredikať ho hore na vidlách.

Vysadený horko—ťažko na šopu, postavil sa a klátil neistý ako otep slamy na vetre, pričom mu hneď hlava buchla o rohy, hneď rohy o hlavu, až sa naostatok, ukolembaný ako vlny morské, zvalil. Vtom ma začne moriť ťažký sen, že ma zbojníci hrdúsia. Nedalo mi dýchať. Prebudím sa. Tu leží čosi chlpatého na mne, akási krumpľovicou namočená handra. Či ma, reku, mora dlávi, a či ký beťah! Vrhnem rukou, a vskutku, tá ohava sa kotúľa, až zmizne a vtom počuť voľačo do stajne bacnúť. Prekliata mora, to jest pán prísažný Dúha, frkol do priečinka, kde pri býkovi ostal ležať, a nedbajúc na miesto a na kamarátstvo, spal ďalej ako to nevinné nemluvniatko v kolíske.

Prešla noc, prišlo ráno. Zavčasu, ešte za šera, vstúpi do stajne rozospatý Martin a detto taká Zuzka, zívajú ako o stávku. Zuzka, rozťahujúc rukami, kladie statku za rebrinu. Martin preglguje lačné sliny a kydá triezvym srdcom hnoj.

Zuza zívne: „Ho—hohó! Bodaj by bol zhorel i s polgárom, keď tak dlho paskaloval.[2]

A ešte som ti musela s ním spievať. ´Ej, tá Dora naša,´ — a napokon ma chcel za to ešte vyklbčiť.“

Martin crkne slinu, štrbavým zubom. – „Ech, čo ma tam po polgárovi. Podstav radšej to teľa pod kravu, ak ešte nezdochlo. Z toho, bodaj som skamenel, tiež nebude riavko!“

„No nie,“ — odpovie Zuza, poberajúc sa do priečinka.

„Bodaj, a bodaj by aj bolo vykapalo, aké je ťažké! Hľaďteže, veď to už ani na nohách stáť nevládze.“

S tým ho teperí pod kravu. Ale to veru cecok brať nijako nechcelo.

„Nuž kýchže ti je sto hrmených striel — tento hlaváň hlavatý!“

Martin nato: „A veru, hľaďže, Zuza, choď ty len po gazdu, nech ho radšej doreže; lebo ak sa doktor zobudí, dá mu ho Cigáňom. Vieš, že sa vraj dúl ukazuje.“

Kým Zuza s gazdom a tento s lampášom a ostrým nožom príde, zviazal starostlivý paholok potme, ako vedel, povrázkom teľaťu nohy a zavesil ho na klin. Vtom sa začne teľa metať a zvíjať — a stobohovat, ba i teremtetovať.[3] — Krik, strach a smiech…

Pred pokračovaním rozprávky si pán doktor Červienka akurátne zapije čerstvo doneseného piva, utrie fúzy a pokračuje ďalej. Na ten krik sa prebudím, chcem oči otvoriť, tu oči zalepené. Po krátkom namáhaní ich vytriem a poberám sa chytro dolu rebrom a práve vbehnem do stajne, keď prísažného z klina zberali. Bola to skupina veľmi smiešna.

Gazda sa škrabal za uchom, Martin krútil opaskom, Zuza si šatku do očí naťahovala, všetci traja prestrašení. A prísažný stál, stál s otvorenou papuľou, naozaj ako teľa.

Keď Zuza pomútená vybľabotala, že prísažného miesto teľaťa zo záčinku pod kravu redikala, že ho Martinom na klin zaveseného gazda mal zarezať, musel som sa oprieť o dvere, aby som sa od smiechu na zem neskydol.

„Škoda,“ reku, „že som takto o zadnú štvrtku teľaciny prišiel.“

„A ja o mechúr,“ ohlási sa od bôbu oslobodený Števo, namrzený nad tým, že ho očakávanie sklamalo.

Keď som si nad tým „malým omylom“ brucho potriasal, čiahnem po vlasoch, a tu celá kopa guána, ktoré natrúsili kury, čo mi nocovali nad hlavou. Len vtedy mi svitlo, prečo som mal zalepené oči…

Nohavice alebo pravda zvíťazí

V jednej odľahlej obci P. breznianskeho okolia bol veľmi požehnaný rok na kapustu. Ako to na Dolnej zemi pri požehnanom vinobraní býva, i tu teraz nestačili sudy. Po pitvoroch, komorách, holohumniciach ležali celé hole nakopenej modrej kapusty. Nuž a v Krupine sme ešte sparorez[4] nemali. V každom kúte, na každom násype videl si sedieť zapískané deti hlúby chrúmať, až im močka dolu kútikami tiekla.

U Vraniaka čistia, drobia a tlačia do sudov kapustu. Pri veľkom požehnaní málo bolo pomoci. Ženy na potoku preberali listy, vyhadzujúc húseničný trus a vtieravých slimákov.

Cez nože rozkročený sedí mladý Vraniak, drobiac šajhalky; jeho matka prekrajuje krížalky na stole. Maco Lasica, starý, ale silný valach, miesi sa v sude zľava napravo i zase naopak. Keď mu kapustná polievka, premývajúc otlaky, počína čvrkať medzi prstami, pribehne s náramným, drobenou kapustou naplneným vahanom jeho ohybná žena Dora, vrhne kapustu do suda, rukami rozchráni, posype soľou, rascou, sem—tam strčí kus cvikly, ostrúhaných kapustných hlúbov a čerstvé plánky, jedinkého to reprezentanta šľachetnej ovociny, lahôdky dievok a ježať poctivej obce. Maco v barančinovej čiapke a s cedidlom oviazanými kečkami šliape sťa tyran tyranský po kapustných hlavách, uložených k budúcej kotlovine.

Kapusta v sude rastie, s kapustou i postava Maca povýšená krúti sa ďaleko nad smrteľníkmi priestrannej chyže.

Neprajným osudom, a či vari pričinením lucifera, viseli v susedstve Maca koncom žŕdky prehodené, vyše kolien bohato zamastené biele nohavice s remeňom a cifrovanou žltou prackou.

Keď unavený Maco po dlhom drobčení, a temer do povaly hlavou dieru vyvŕtajúc, zamýšľal po doplnení suda z katedry dolu zostúpiť, začal domov prišlý gazda neslýchanú surmu. Vrátiac sa z úradu s palicou v ruke a v nových sviatočných hábach, chcejúc sa prezliecť, hľadá staré chološne. Ale tých na žŕdke nebolo. Hľadali ich všetci, a hľadali všade, nohavice však zmizli a boli fuč. Ale na tých Vraniakovi moc záležalo, on rástol v nich a s nimi; boli mu milé ako verný priateľ, a mastné k tomu, že by im stotridsať funtový stojak sotva bol chytil. Vraniak prosí, Vraniak volá, Vraniak hreší — no nič sa nedá robiť. Chološne boli na žrdi, áno, a teraz ich už niet! Veru niet — teda? No i menej predpojatý a do svojich

nohavíc zaľúbený človek, ako náš Vraniak, bol by musel prísť na zlé myšlienky. Jeho podozrivé oko padlo prirodzene na nášho Maca a spoločnicu Doru. Hm! Náš energický vrchnák dal podozrivým myšlienkam drsný hlasitý výraz. Súc milovníkom krátkeho sumárneho pojednania, vzal Doru, na môj dušu, natvrdo.

Hja, ale kosa udrela o kameň. Lora zaprela ramená o boky, vyzerajúc úpravno ako dvojušistý hrniec, mlela jazykom ani holender v papierni,[5] dušiac, božiac a prisahajúc sa, že ona so žiadnymi nohavicami, a nič do činenia nemala. Hlúpa výhovorka pána vrchnáka obce nadmieru napálila, a to potom šlo takto a takto, toľko a toľko bohov do matere jeden druhému napárali. Maco, obúvajúc si práve krpce na kapustnicou vymočené nohy, bol až do dna srdca bodnutý, ohradzujúc sa, aby Vraniak jeho ženu do svojich nohavíc nepomiešal. V prchkosti prasol gazdu — tak ako kedysi Dávid Goliáša, návlakom okolo seba pokrútiac — krpcom po čele.

Keď Turka čibukom čo i dosť útle rezne, je väčšia urážka akoby ho ojom ovalil. Za takéto zneuctenie považoval i Vraniak krpcový prílepok valacha na svoje vrchnácke čelo.

Akcia plodí reakciu, na vypovedanie vojny ihneď nasledovala odveta. Brevi manu, a manu propria[6] odznakom úradnej moci — lieskovou mohutnou berlou — vymastil chrbáty manželského páru, a po týchto dokonalých pravotných ad captum[7] kapitálnych obradoch vysotil ich na ulicu s takým ohňom, že nepratajúci sa párik bezmála i futro z dvier na pleciach von vyniesol. Ako ďalší následok týchto súdnych predprác zahrmeli: odsúdenie na zaplatenie ceny skapaných nohavíc, nevyplatenie za tlačenie kapusty, zhodenie z úradu obecného valacha a dvojhodinová klada stavu manželského. Všetky okolnosti svedčili proti nim, ľud, hotový vše veriť radšej zlé než dobré o svojom blížnom, ich odsúdil, takže chudáci, poľutovaní, na dobrom mene uškodení, prinútení boli z P. sa vysťahovať. Pobrali sa teda ta, kde ich oči zaniesli — lebo koní nemali — a to do najbližšieho mestečka F.

A zase veľa vody pretieklo hutnou rimavskou dolinou, a rohoznou, a koleso osudov valilo sa neprestajne ponad svety, krajiny, národy, obce, ponad kapustné sudy a skapané nohavice. A takto prejdeme na druhú kapitolu tejto ostrej a ako kanustná polievka čistopravdivej rozprávky.

V mestečku T. ten rok sa veľmi zle urodila kapusta, pažravé húsenice – blaufusskí Nemci[8]nazývajú ich „súkenníci“ — husné hnúsenice, čiže hnusné húsenice, nádejeplnú kapustu v najlepšom bujarom zraste do útleho srdiečka vyžrali, zničiac všetku nádej na kapustné halušky a červené krížalky. A ledvaže Macom tlačená a Dorou nakladaná kapusta kysnúť začala, spravodlivá zlosť gazdova však tíšiť sa začala, prišiel kmotor Kaniak z T. na návštevu s tým cieľom, aby si mohol z bohatej kapustnej zásoby potrebnú koľkosť zadovážiť.

A kúpa sa stala. A kapusta, plachtou oviazaná, na volkoch bola dopravená do nového príbytku T. k svojmu účelu.

Asi štyri mesiace zatým Vraniak, cestujúci z Rima—Séču[9] zavítal ku Kaniakovcom. Po dlhom obyčajnom ponúkaní zasadol si za stôl a po dlhom prosení dal sa konečne nakloniť stať sa ich hosťom pri obede, hoci za tým lačný žalúdok už dávno bol zatúžil; ale núkať a dať sa ponúkať patrí k móresom.

Zručná územčistá pani kmotra znala si oceniť vážnu návštevu. S červenou, vyznojenou, upečenou tvárou pražila, smažila, čo dobrého a vzácneho jest. Zasolené baranie mäso s krúpami, potom praženica a ďalej kapusta s údeninou túžobne čakali na audienciu a pánov kmotrov. K tomu ako volontier[10] pridala sa krátkohrdlá a širokoplecnatá, štvoruhlastá sklenica s hriatym.

Na lipe konopa, na konope zelina, na zeline sviňa. A tam v tom poriadku kúri sa dar boží pod nosom okolo stola sediacich.

Bolo daru božieho, chvalabohu, dosť a nechybovalo ani ponúkačov, a tak mnohovzácny a veľalačný hosť mlátil odušu, hoci sa mu znoj cidlíkom z tváre lial, že by sa už skoro ani bez dáždnika nebol zaobišiel. Od neho kúpenú kapustu však mietol náležite, ako sa svedčí, nadovšetko z púhej úctivosti oproti sebe, kmotrovcom a na nej vylepenej údenine.

Ako už ozaj hlboko na mise upadla, vyvliekol sa na svetlo akýsi dlhý zdrap, podobný známemu obrovskému Hejdrarchosovi. Kmotor Kaniak chce z neho kus odrezať, ale nešlo to tak jednoducho, celou silou mieril, pidlikoval, ocieľkou končiar poťahoval, kým krvopotne franforec z neho odšmikol. Zostyknúc pravým palcom z vidličky tento šklb veselo besedujúcemu Vraniakovi na mištičku, povie vľúdne: „Nože, pán kmotor, zúbky vytrieť.“

„Ďakujem za úctivosť,“ odvetí Vraniak glgnúc si hriateho.

A potom ak ho myká, tak ho myká — ten kúštik kundrlíka, chytí medzi obe ruky, druhý koniec zuby a nadŕľa ako mladý pes, keď starú črievu v pysku omáľa; ale to nešlo. A keď sa mu spomedzi zubov vyšmykol, a on búšil hlavou do steny, zavolal namrzený:

„A kýho čerta, pán kmotor, to máte za traky v tej kapuste?“

„Moja starká kožu zo slaninky strčila. Dobrá to býva komedencia.“[11]

„Ej, ale bodaj ma čerti brali, potrebuje dokonalé klovy — tvrdá je ako vysušený krpec,“ doloží Vraniak…

„Ešteže… No, to bude nedovarený krajčok, ak práve z hrnca trčal, snáď hlbšie bude mäkší.“ A s tým ťahá corpus delicti ďalej.

„A bodaj ma pokrčilo!“ vykríkne Vraniak. „Šak tam pracka na tom prišitá!“

Kaniak sa zľakol, akoby bol hada chytil, hneď mu vidlička a príchodzej pani kmotre lyžička od úst odpadla.

Vraniak však pozorným zrakom vytiahol celú tajnú históriu úplne na božie svetlo a jal sa ju skúmať So smiešnym zadivením vykladá: „Ľudia boží, to je úplný parsún remeňa mojich, v jeseni skapaných nohavíc!“

Bez dohovoru, avšak jednou mysľou hnaní, pobrali sa všetci traja do komory, obstanúc osudný sud kapusty asi s takým citom, s akým obstali kedysi Jozefovi bratia studňu, keď jeho chudáka spustili do nej.

Kmotra skladá skaly, dienca u randu a vykasanou rukou chamrí v kapuste, akoby raky lovila. A netrvalo dlho a zavolá hlasom ako mornár, keď za harpúnou veľrybu za sebou ťahá:

„Tu je!“ Zaprie sa nohami o sud, a tu po krátkej manipulácii v prítomnosti dvoch kmotrov a kmotry uzrú božie svetlo — Vraniakove nohavice.

Áno, ony, ony, — tie isté konstatirované,[12] na dience šité, zeleným vyšívané. Jedno, čo im chýbalo, bolo, že čiernu mastnú, vyše kolien nalepenú kôru ostrá kapustná polievka načisto vyhrýzla. A ony sa skveli pred očami onemených, zadivených divákov v tej najčistejšej bielej farbe nevinnosti.

Kaniak i Vraniak škrabali sa za uchom. Tento, od prírody ako májová bryndza mäkký, so srdcom teraz hriatym premoknutým, dal si hneď k sebe zavolať Maca i Doru.

Kajúcne im predniesol vec tak, ako sa mala a diala v kapustnom sude, poukazujúc na prst boží, ktorý i v kapustnej polievke riadi. Podajúc im potom ruku, prosil o odpustenie, prijal ich do lásky a služby, obdaroval Maca vypacovanými nohavicami, ovesiac ich Dore miesto seba okolo krku. K tomu že bude nasledovať klobása i za sud kapusty.

Nato nasledovalo slzy roniace, tri hodiny trvajúce prenikavé nemé tabló[13] okolo kapustného suda.

Peniaze vyhárali

Machuľa, mestský pisár, stonoha na čertovom kolese krútená, sedí s Chumajom v krčme pri pohári piva. Chumaj bol dobrý chlapík, tu i tu zaplatil pohár piva, ale rád veril, že je vzdelaný a že kráča s duchom času. Podľa remesla bol kotlárom, ale to nič k veci.

Rozprávali sa o tých peniazoch, čo tam na kremnických horách nedávno našli, ako to bolo opísané v Národných novinách. A tak zhovor sa točil a prešiel na poklady, ako vyhárajú a ako ich možno dostať.

„Ja síce všetkým tým blúzneniam o vyháraní peňazí neverím; nuž ale, ľudia vše len hudú tú starú nôtu, a blázni sa vše nájdu, čo tomu veria,“ škrabúc sa jednou rukou v kudrnavých vlasoch, rozpráva ľahostajne Machuľa.

„No, pravda, pletky! Ani ja tomu neverím,“ odpovie naoko ľahostajný Chumaj. Avšak oprúc obe ruky o hlavu, pomkne sa bližšie k Machuľovi.

„Tárandy, tárandy, hlúpy ľud tomu verí. Ale len rozprávajte ďalej, čo ste o tom vyháraní počuli.“

„Nuž mne rozprávala chudera moja mati a moja tetka – to nám bola celá biblia, lenže, pravda, s vytrhnutými kartami — že ich starý otec mal akúsi kroniku, a v tej kronike že bolo — že tam, ako sa ide zo Zábavy hore proti Cmarovému, naľavo od Kevického lúky, asi dvadsať krokov od čerešne…“

„Oj, znám ju, znám, bol som na nej,“ skočí do reči Chumaj.

„No teda tam, hneď nablízku, je veľký šíp a pod tým šípom…“

„Je kotlinka, viem, viem,“ zase Chumaj. „Snáď ste tam už kop…“

„Nie, nie, na moju vieru nie! — Ale to do smiechu. Nuž a ten poklad?“

„Ten poklad? Nuž ten poklad vraj tam vyhára.“ S vážnou tvárou a tichým hlasom dokladá Machuľa.

„Veľa peňazí, prsteňov a zlatých reťazí. No má to tam byť celá strieborná fúra!“

„Ale, ale, bláznivosť! Keď znajú, koľko tam a čo tam, prečože to už dávno nevybrali?“ pýta sa dôkladne Chumaj.

„Hľa, pán majster, na to je nie každý schopný. Po prvé, musí byť ten, čo poklad má zdvihnúť — v nedeľu narodený.“

„Ach, ba kýho?! Ha—há, a ja som sa práve v nedeľu narodil, a vraj vo splne“ odpovie Chumaj, skoro nemohúc utajiť borcujúcu v ňom radosť.

„Potom, neznajú vraj ľudia zachodiť… no, ako treba zakliate poklady dvíhať.

Neslobodno šramotiť, pri vyháraní treba čižmy vyzuť; aby miesto nechybel, aby ho prípadne i druhý raz nájsť vedel, musí na miesto, kde leží poklad, hodiť onucu, alebo, čo ešte lepšie — prepytujem váš poctivý žalúdok — lajno. Jaj, veru, keď je nie opatrný — brng! Zhrknú do priepasti a hľadač má s čertom robotu.“

Zamyslený Chumaj prestal piť. „Kto to verí — somár, a kto vykoná — ešte väčší.“

„I ja tak myslím,“ povie Machuľa.

Chumaj nemal pokoja. Pod zámienkou, že musí ešte kotol plátať, pobral sa preč.

Machuľa sa potuteľne usmieval, dal si nalievať ďalej a nabral hodne machu. Medzitým, kým viedli rozhovor, sedel za dvermi takmer nepozorovaný hosť, žmurkajúc očami, akoby driemal, ale si každé počuté slovo pilne za uši zapisoval. Bol to Tadej, starý čižmársky tovariš, ktorý za svojho života mal viacej, oveľa viace smoly, ako mu na jeho dratvy bolo potrebné. Niet teda divu, že chudák často rozjímal, ako by on mohol ľahkým spôsobom k peniazom prísť a sebe bez starosti denne dve safalátky a jeden liter piva dopriať. Lutria a zakliate poklady bývali jeho nádejou. Načim pripomenúť, že Tadej bol ďaleká rodina Chumajova a za malú obsluhu čistenie a v zdravotnom stave udržanie Chumajovej obuvi mal u neho slobodné bývanie, spávajúc s Chumajom v jednej izbe, konča jeho postele, s hlavou jeden k obloku, druhý ku dverám. Chumaj, opustivší krčmu, uberal sa uličkami, bočnými cestami cez Zábavu na Cmarovo, na opísané miesto. Pilným vyhýbaním sa ľuďom ušiel zrakom ich pozornosti, a tak nikým nezbadaný, trochu zadychčaný, vyvalil sa pod významný šíp.

Čakal, čakal na ten modrý plameň, akým zvykli vyhárať zakliate poklady, no ale tieto podľa tvrdenia skúsených ľudí pred polnocou zriedka vyhárajú. Bola mu dlhá chvíľa, a trebárs

sa to pri vyháraní nebárs svedčí, nemohol sa premôcť. — Aby konečne nezaspal, a vyháračku neprespal, zapálil si cigarku, čo veru tým väčším právom mohol urobiť, že grajciarová trafika navlas podobá sa čertovmu lajnu. A tak horeznačky ležiac a očakávajúc rozhodnú hodinu, s napnutou dušou v tichosti smudil…

Tadej sa ešte pred Chumajovým odchodom vykradol z krčmy.

Pošiel domov a potajmo, nikým nevidený, pojal motyku a lopatu. Na lopatu nabral podľa návodu čo najčerstvejšieho lajna. Tak vystrojený, kryjúc a krčiac sa popod ploty, ťahal sa na určené miesto tým istým smerom, kade sme už Chumaja videli kráčať.

Bolo už pozde v noci, keď sa blížil k osudnému miestu. Potkýnajúc a búchajúc sa, kráčal pomaly z kroka na krok, ale motyku a lopatu so zvrchovaným nákladom opatroval ako oko. Asi dvadsať krokov od pokladu vyzul podľa pravidla, ako Turci pred mošejou,[14] čižmy a bosý, s mačacím lezením, blížil sa ku kotlinke.

V meste práve odbila dvanásta hodina, ťahavým hlasom po nočnom šere roznášal sa posledný cveng. Ľudia, vskutku! Pod šípkovým kríkom sa svieti. Hrúza prebehla mu chrbtom, radosť a strach lomcujú mu kosťami.

Aj Chumajovi polnoční duchovia po mozgoch šarapatili. Zdalo sa mu, že sa čosi pri ňom kníše, rozdrapoval oči, ale vyhárať nevidel nič.

„Chváľ každý duch Hospodina! Mám čisté svedomie,“ tešil sa, potiahol cigarku a zívne, ale dokonale zívne…

Práve v tom okamihu Tadej hodí krížom po sebe, vzmuží sa, švihne mohutným šmahom lopatou s nakopenou plneninou a prask lajno akurátne a pravidelne na to miesto, kde sa bolo zasvietilo, a kde ho veru najmenej očakávali. A to sa mu tak zručne, tak chytro podarilo urobiť, že poklad ešte nikdy tak náležite nebol poznačený.

Osamelý prvým vydareným pokusom, už chytal motyku. Avšak vtom začul strašný, udusený, podzemný hlas, desný chrapot a akási pekelná mamuna zvíjala sa po zemi.

Tadeja opustila duchaprítomnosť, srdce zletelo mu hlboko—hlboko za sáru. Živého čerta s rožkami majúc pred sebou, nechal tam motyku, lopatu, čižmy a odporúčajúc dušu do rúk božích, cválal ako postrelený zver domov. Strachom pomätený hodil sa, miesto do svojej, do Chumajovej postele, a to nohami na hlavnice a hlavou tam, kde nohy bývajú. Zunovaný konečne zaspal.

Nuž a Chumaj? — Chumaj mal sa v prvom okamihu zadusiť, ale potom, keď najväčšiu porciu z hrtanu vykašľal, do špiku predesený, na nepoznanie zamazaný, s napuchnutou papuľou letel pred domnelým diablom, ktorý mu čertovým lajnom zuby tak ohavne vyšparchal, druhou stranou domov.

Odpoly mŕtvy vpáli do izby a vrútil sa do postele. Neleží pol hodiny, súkne ho nohou čosi po prsiach.

„Tadej, Tadej!“ skríkne úzkostlive, netrúfajúc sa pohnúť. Pri mne voľakto leží!“

Tadej sa precíti. „Aj pri mne.“

Posmelený Tadejovou prítomnosťou zavolá Chumaj:

„Vyhoď ho von!“

A tak sa stalo, a Chumaj ležal na zemi.

„Mňa vyhodil, oplan… “ , vyvolá Chumaj, a rozpálený chytí toho druhého a jedným šmahom vyšmarí ho z postele.

Tadej zase rozčapený jačí: „Strýko, i mňa voľaký boľvan vyhodil!“

Ako by sa táto zaujímavá licitácia vzájomného vyhadzovania bola skončila, neznať. Šťastie, že práve z krčmy domov mimoidúci Machuľa, šantou upozornený, do chyže vkročí a lampášikom tento komický výjav osvietil.

Pohľad na Chumaja bol prenáramne smiešny.

Keď sa mylné vyhadzovanie vyrovnalo, vysvetlili sa i výjavy, prihodivšie sa pri striehnutí pokladov.

Chumaja to náramne mrzelo. Tadeja podkúpil diškréciou, aby jazyk držal za zubami, že mu ústa zalepil tým čertovským flajstrom, a prosil Machulu, aby to nevytrepal. Ale ten mi to predsa vyklebetil, a ja to vyklebetím vám, lebo viem, že to ďalej nepodáte.

Koniec ukážky