Date: 2013-08-31T22:00:00+00:00
Description: Nina nás vťahuje do horúceho a tajomného arabského sveta. Po návrate z Maroka, kde sa jej podarilo získať spät svojho manžela, je presvedčená, že jej už nič nebráni v šťastnom a pokojnom rodinnom živote. Idylku však naruší návrat zradenej Denisy, ktorý má pre Ninu fatálne následky. Prenasleduje ju minulosť a z jej tieňov sa nevie vymaniť. Začínajú sa diať záhadné veci. Prečo sa zrazu správa ako iný človek? Jej arabský manžel sa síce nezmení na nekontrolovateľné monštrum, no jedno monštrum však v tomto skutočnom príbehu hrá hlavnú úlohu. Dokáže si s ním Nina poradiť? Zdá sa, že je to nad jej si
Publisher: Marenčin PT

Viktória Darsane

Posadnutá

(voľné pokračovanie Receptu na Araba)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Viktória Darsane, 2013

© Marenčin PT, spol. sr. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2013

Layout © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Sylvia Sachs

361. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-237-6 (brož.)

ISBN 978-80-8114-238-3 (ePub)

ZMaroka sme sa vracali konečne ako rodina. Celkom jasne som si dokázala predstaviť, kto ztoho bude najšťastnejší. Moja mama. Vystíska Leilu, čo jej sily budú stačiť. Hneď druhá po nej bude na rade moja Samia. Niežeby ju mala rada menej, ale vživote má asi všetko svoje dôvody aj priority. Celkom určite už celé hodiny postávala na letisku avyzerala každé lietadlo, hoci vedela, že to ešte nemusí byť to naše. Vytvárala si vhlave všetky možné scenáre, čo asi by nám ešte mohlo zabrániť nastúpiť do lietadla aprečo by si to Samir mohol vposlednej chvíli ešte všetko rozmyslieť. Veď stále to bol... Arab. Aj keď možno jeden ztých dobrých – polepšený či slušný, Arab, ktorý hádam miloval jej dcéru, ale predsa stále len Arab, aešte ktomu vo svojej rodnej krajine. Teda ďalší vážny dôvod na obavy. Ďalšie alarmujúce myšlienky vhlave mojej drahej mamy.

Presne ako vtedy, pred siedmimi rokmi, keď sme so Samirom po prvýkrát prileteli na Slovensko. Zo Ženevy, Švajčiarskeho veľkomesta, priamo do našich obyčajných Košíc. Samir sa obzeral stále dookola. Na tento moment som nezabudla. Ja som si vykračovala hrdo so vztýčenou hlavou, so svojím nastávajúcim arabským manželom, mojou zachránenou povesťou, avneposlednomrade aj so svojím takmer sedemmesačným bruškom, vktorom sa ukrývalo moje vtedy ešte nenarodené dievčatko. Moje, len moje. Samir bol na môj vkus poriadne zmätený, lebo na Slovensku ešte nikdy predtým nebol. Aj moja mama bola mimo. Veď takého celkom živého čistokrvného Araba priamo zAfriky predtým naživo nikdy nevidela. Neviem, kto ztých dvoch sa vtedy obával viac, či mama svojho nastávajúceho arabského zaťa, alebo Samir svojho nastávajúceho života na Slovensku. Abola tu ešte aj možnosť, že úplne najviac sa Samir obával toho, že sa neplánovane čoskoro stane otcom. Adoptívnym otcom mojej vtedy ešte nenarodenej dcérky Samie.

Za sedem rokov sa toho vnašich životoch udialo veľa. Možno až priveľa na to, že sme to nakoniec všetci zvládli adokázali predýchať. Hlavné však vtej chvíli bolo, že sme po vážnej manželskej kríze adlhom odlúčení, keď sme žili takmer dva roky na opačných kontinentoch – ja na Slovensku aSamir doma vMaroku – boli už konečne spolu. Odchádzala som do Maroka smalou dušičkou astavila som všetko na jednu kartu. Odišla som tam vjedno ráno, keď som sa vďaka malému zázraku konečne rozhodla zachrániť náš spoločný život, vrátiť naším dcérkam otca. Ajediné, na čom dnes záležalo, bolo, že sa mi to podarilo ana Slovensko sme zMaroka odchádzali spolu. Ja, Samir, Samia anaša malá Leila.

Vtom čase, keď sa moja mama snažila vosvojej hlave krotiť svoje, podľa mňa aj tak nekontrolovateľné myšlienkové pochody, my štyria sme už prešli pasovou kontrolou aja som si vychutnávala posledné zvyšky vône afrického vzduchu akúzelnej atmosféry Maroka, domovskej krajiny môjho manžela. Áno, vtedy som už bola konečne šťastná. Vychutnávala som si každučký krôčik mojej malej Leily vnáručí svojho drahého nájdeného otecka. Samir jednou rukou stískal vnáručí Leilu, druhú ruku mu silno zvierala Samia acupkala za ním ako také verné, prítulné šteniatko, ktoré sa obáva, že každú chvíľu príde osvojho pána. Aj on vyzeral šťastne. Bol šťastný, som si tým celkom istá. Všetci sme prežívali ten istý pocit. Aja som bola presvedčená, že od tejto chvíle, ba ešte skôr, od chvíle, keď môj Samir kúpil vMaroku letenky na Slovensko, nám všťastí už skutočne NIČ nebráni abrána knášmu pokojnému životu je už otvorená. Vôbec, vôbec som sa nečudovala pri predstave, že takto by to už mohlo fungovať navždy. Celkom určite. Máš predsa manžela, ktorý ťa miluje, Nina. Dávku všetkého toho zla, ktoré ti osud nadelil do vienka, tú horkú dávku si si určite vypila už do dna.

Nastúpili sme do lietadla. Stále platilo, že som si dobrovoľne zobrala cudzinca, atak som si akosi už pomaly aj zvykla, že ten môj život sa krútil okolo letiska, pasov, pečiatok, mrzutých colníkov, skrátka okolo príletov aodletov, vzletov apádov. Vlietadle sprestupom vParíži si Samir ako zvyčajne vychutnával temperamentnú konverzáciu so svojimi počernejšími africkými krajanmi aja som bola rada, keď mi občas pevne zovrel anežne pohladil ruku na znak, že ma nezanedbáva aže je tu aj pre mňa. Decká si so záujmom prezerali akési časopisy plné reklám aLeila trojhodinový let ako vždy celý prespala. Nevadilo mi, že Samia veselo rozhadzuje časopisy, ani to, že môj Samir už dobrú hodinu varabčine konverzuje so susedom. Vravela som si, že by som sa mala aj ja priučiť niečomu zich arabskej reči. Veď život so Samirom si to bude vyžadovať. Tak, ako to robí Ismailova manželka, Valérie. Tá si dokonca spravila kurz arabského jazyka. Usmiala som sa pri predstave, ako sa Valérie večne jeduje, keď Ismail rozpráva po arabsky aona čo-to predsa len stále nerozumie. Nie si ty, Nina, vtomto až príliš tolerantná?

Dnes ale ešte buď tolerantná, pretože si šťastná, vravela som si vduchu apevne som stisla Samirovi ruku, na čo sa on otočil apobozkal ma nežne na čelo. Boli sme ešte stále vzdušnou nohou vMaroku, určite preto svoju lásku predvádzal stoľkým rešpektom.

Vystúpili sme vParíži ačakali na lietadlo do Bratislavy. Bola som netrpezlivá. Chcela som už byť čím skôr doma. Vychutnať si vôňu našej manželskej postele, vôňu nášho dávneho spoločného života. Ako dávno to už bolo? Skoro celé dva roky nás delili od toho hrozného dňa, keď si môj Samir vnašom spoločnom byte vBratislave, po mojom nešťastnom náhodnom stretnutí sOmarom vŽeneve, zbalil kufor aodcestoval prvým lietadlom do Maroka. Nepočúval ma, vôbec nič si nedal vysvetliť. Nechápal, že Omar vmojom živote nemal miesto od chvíle, keď ma vymenil za Karimu. Aže ani narodenie aexistencia jeho biologickej dcéry Samie stým nikdy nič neurobí. Nič nezmení fakt, že Omar si mňa ani Samiu nezaslúži anikdy by som mu nedovolila vídavať jeho dcéru. Lebo Samia je len moja aSamirova dcéra. My sme ju zachránili, dali sme jej rodinu vtedy, keď ju Omar poslal na popravu. Samia sa narodila ažije. Ale vjej živote niet miesta pre toho, kto si kedysi želal jej smrť. Celý čas som snívala otom, že sa Samir vráti do nášho spoločného domova, do Bratislavy, aby bolo zas všetko ako predtým. Predstavovala som si aj vôňu našej spoločnej astále existujúcej reštaurácie. Casablancy. Vždy som tam sedávala sama atúžobne sledovala dvere, snívala som otom, že sa vnich raz zjaví Samir aja si pri tom sláskou budem nenápadne hladiť bruško, vktorom sa ukrýval môj poklad – naša spoločná jediná dcérka, vtedy ešte nenarodená Leila. Už len rýchlo, rýchlo nastúpiť do lietadla. Nech mrholí, prší aj sneží, nech bude naša Bratislava akákoľvek, len nech tam budeme všetci pekne spolu. Posúvala som očami ručičky hodín vodletovej hale. Vydýchla som si až vtedy, keď sme už všetci sedeli vlietadle. Ja, Samir, Samia aLeila.

Na chvíľu som počas letu privrela oči. Zaspala som.

„Zlatko, zlatko, zobuď sa,“ cítila som, ako mi do pleca podrgával Samir.

„Kde sme?“ obzerala som sa rozospato okolo seba.

„V Bratislave... Doma,“ Samir sa na mňa usmieval.

Vyskočila som zo sedadla, akoby ma uštipol jedovatý škorpión.

„Tak už poďme, Samir, nezdržuj,“ schytila som svoju Samiu do náručia, hneď ako som sa presvedčila, že Leila je už usadená vjeho mužnom lone.

„Kde sa tak ponáhľaš, Nina, zbláznila si sa?“

Rozosmiala som sa.

„Čaká nás mama!“

Nič mi nebránilo vtom, aby som sa stále bláznivo rehotala. Šťastní ľudia sú ako poloviční blázni. Tak nejako som vtej veľkej chvíli musela vyzerať.

Ale myslela som aj na mamu, tá už musela prežívať na letisku hotové muky.

Zazrela som ju už zdiaľky. Moja mama sa nedala prehliadnuť. Atraktívna blondínka, päťdesiatnička vnajlepších rokoch, na svoj vek vyzerala tak, že jedným slovom – klobúk dole. Oči mala ako na stopkách, nalepené kvýchodu. Keď sme sa tam objavili my štyria, slzy sa jej začali kotúľať po tvári, načiahla knám ruky abežala, čo jej sily stačili. Moja mama dokázala roniť vodopády sĺz ako hrachy, ktoré boli neskutočne nákazlivé. Utierala som si líca, po ktorých už aj mne tiekli potoky sĺz dojatia apritom som sa smiala ztoho, ako som si dobre tipla. Mama sa vrhla na Leilu, vystískala ju, apotom si ksebe tuho prilepila aj Samiu. Hneď po dievčatách som bola na rade ja. Priskočila ku mne, tuho si ma ksebe privinula, ako keď som bola vo veku, kedy sa to ešte smelo. Ale čo tam po veku, cítila som, ako veľmi ma moja mama ľúbi. Rovnako, ako ja svoje dve dcérky, bez ktorých by som zMaroka sama nikdy neodišla. Aj keby ma to malo stáť všetko na svete.

„Nina, takú by si si zaslúžila. Toto mi už nikdy nerob,“ stískala ma stále vo svojom náručí ašepkala mi pritom do ucha.

„Mami, pusti ma, lebo ma udusíš. Všetko nakoniec dobre dopadlo. Tu nás máš. Živé. Aso Samirom sa nezvítaš?“

Mama konečne povolila svoje pevné objatie aja som sa konečne slobodne zhlboka nadýchla.

„Ninka, tak na hlavného hrdinu, Samira, na toho ja sa ešte trochu hnevám,“ našpúlila mama dôležito pery. Na Samira sa ani len nepozrela. Ztrucu.

Stála tam svyplakanými očami, roztečenou maskarou, trucovito našpúlenými perami, namaľovanými cukríkovoružovým rúžom. Pripomínala mi mňa, keď som vtedy náhodne stretla Samira vŽeneve, pri východe zo súkromnej gynekologickej kliniky, kde mi vtedy neslávne randevú dohodol otec môjho dvojmesačného pokladu, ktorý som skrývala vo svojom brušku. Nebolo ešte nič vidieť, nikto by sa nikdy nič nedozvedel. Zdalo sa to úplne jednoduché, ale aj tak som to nedokázala. Vten deň, keď som urevaná doslova vybehla zkliniky, som tam náhodou stretla Samira. Od toho dňa neverím na náhody.

Vtedy som aj ja ztrucu Samira nechcela ani vidieť, aj keď som ho prakticky nepoznala. Predstavila mi ho Denisa, len pred pár dňami, ako svojho nového priateľa. Bodka. To bol pre mňa vtedy Samir. Denisin priateľ. Amôj nepriateľ. Lebo bol Arab, apo tom, ako sa môj expriateľ Omar pochlapil ahúževnato sa snažil zabiť naše nenarodené dieťa tým, že mi vten deň zariadil zákrok na súkromnej klinike, som už žiadneho Araba nikdy nechcela vidieť. Azvlášť vten čierny deň.

Samir je však inteligentný chlapec, tomu nič znášho rozhovoru smamou nebolo treba prekladať zo slovenčiny. Priskočil rezko kmojej urazenej mame abez opýtania ju objal.

„Dúfam, že už neodídeš. Ty jeden...“

Mama sa opár sekúnd vyslobodila zjeho objatia audrela ho do pleca.

„Neodíde, mami, aak ešte raz, tak to už bude jeho navždy,“ schmatla som rozhodne svoj kufor ahnala som sa kvýchodu. Chcela som byť už konečne unás doma.

Niekedy som sa cítila, akoby sa môj život točil vjednom kruhu. Začarovanom kruhu. Pády avzlety, rozchody anávraty. Potom som si zas povedala, že našťastie – na to moje – taký kruh je možný, lebo môj Samir je opäť snami. Inak by sa kruh neuzatvoril abolo by po šťastí. Mama snami strávila opäť pár týždňov, apotom, ako obyčajne, odišla vlakom do Košíc. Amôj kruh (začarovaný), sa neprestajne točil ďalej...

Na vlakovom nástupišti si však moja mama nenechala ujsť príležitosť vypustiť zúst svoje obavy. Nikdy si ich nenechala len pre seba.

„Sľúb mi, Ninka, že už budeš šťastná, dcérka, ak by niečo...“

Jemne som jej na protest privrela svojou rukou ústa.

„Mami, neopováž sa pokračovať, šup, šup, odvez so sebou tie svoje katastrofické scenáre do Košíc,“ snažila som sa to obrátiť na žart.

„Všetko bude O.K., ver mi. Už nebude žiadne keby,“ upokojovala som ju.

Akeď sa mi už jej vlak stratil zdohľadu, potom som cestou domov upokojovala aj samu seba. Vaute mi na plné pecky vyhrávalo cédečko, ale hudbu som nevnímala, len som si vduchu opakovala ako papagáj: „Už sa nič nemôže stať, Nina, nič sa nemôže stať, nič sa ti už ZARUČENE nestane...“

Len som vtedy akosi pozabudla na to, že svoj život sme dostali bez záruky...

So Samirom sme prežívali opäť ďalšie medové týždne anáš životný kruh sa točil tak akosi pravidelne. Užívali sme si všetko to, čo nám vMaroku ztamojších dôvodov nebolo dovolené. Ak Samia bola vškôlke aLeila spala, milovali sme sa bez prestávky, vášnivo, presne tak, ako keď sme sa spoznali po prvýkrát. Nikdy sme nemali dosť anikdy na to nebola nevhodná chvíľa.

Aj naša Casablanca ožila. Naše malé čarovné miesto, kde sme sa tiež cítili ako doma, aSamir ksvojmu arabskému domovu ešte okrôčik bližšie. Varil tam arabské jedlá. Ali sa tváril ako šťastný sudca po ťažkom pojednávaní, uľavilo sa mu, že Casablancu Samir prevzal opäť do svojich rúk. Vysedávala som tam celé poobedia akochala sa pohľadom na Samira, na jeho prítomnosť. Stačilo mi len to, že tu bol. Nič viac mi už kšťastiu nechýbalo. Nemali som toho veľa, objednávky vďaka Samirovej dvojročnej neprítomnosti opäť poklesli, aj tržby už boli na hranici prežívania, ale mali sme chuť do toho ísť znovu. Tak, ako pred rokmi.

Samir sa snadšením pustil do práce vCasablance, tak, ako to vedel len on. Tak, že na všetko ostatné, aj na okolitý svet na chvíľu zabudol, bol ako vstave hlbokej hypnózy apred sebou mal len jediný cieľ – Casablancu. Ja som toto, pre mňa pokojné obdobie, trávila sdcérkami. Vedela som, že každý večer sa určite vráti domov atoto mi po dlhých rokoch odlúčenia už celkom stačilo. Tak, ako vjedno popoludnie, ktoré som trávila sdcérkami vznámom bratislavskom obchodnom centre. Ako kedysi som si tu pokojne popíjala kávu apozorovala dcérky, ako sa spolu hrajú, šantia, ato mi privádzalo úsmev na tvár. Nevedomky som sa pri pohľade na ne usmievala.

„Si šťastná, čo?“ zadunel mi priamo pri uchu čísi ironický hlas.

Ten hlas mi znel povedome. Nina, len nech to nebude osoba, ktorú máš na mysli.

Otočila som hlavu smerom, odkiaľ prichádzal ten hlas. Telom mi prebehli zimomriavky. Celá som stŕpla, ocitla som sa vnepríjemnom kŕči. Takmer som sa nedokázala pohnúť. Ten hlas na mňa pôsobil ako paralizér.

„D... D... Denisa?“ vyhabkala som zo seba snámahou.

Nečakala som to. Denisu som nečakala. Tu vBratislave? Mala som dokonalý pocit, že som tu od všetkého aod všetkých dosť ďaleko. Si blbá, Nina. Že máš právo si tu viesť obyčajný, pokojný život? Nikdy ťa nenechajú na pokoji. Denisa, ani Omar. Vspomienkach, aniekedy sa im to podarí aj úplne live.

Nečakala som ju tu, po toľkých rokoch vpriamom prenose, takú sebavedomú, cynickú, apredovšetkým takú... tehotnú!

Denisa na mňa zvrchu cynicky aprísne zazerala, vobtiahnutých minišatách, vo vyblednutom blond melíri, ako Barbie zvýpredaja. Asvytŕčajúcim bruškom...

„Áno, ja, ty Bratislavčanka,“ odprskla.

„Zmenila si farbu vlasov?“ Inak som nevedela začať. Zvrtla som pozornosť na jej vyblednutý melír.

„To mi je už tak podstatné. Arabi majú radi blondínky, či nie?“

Denisa si očumovala moje blond odfarbené vlasy.

„Neviem,“ sklopila som zrak.

Spomenula som si na facku, ktorú mi Denisa kedysi dávno vŽeneve vylepila. Vtedy, keď to všetko prasklo. Denisa odhalila, že sa stretávam sjej priateľom. Nechcela si priznať, že je koniec. To bol jej jediný problém. Vtedy som však bola tehotná ja. Už to hádam neurobí...

Nevyfackala ma. Dúfala som, že ju to po rokoch prešlo. Všetko. Zlosť, sklamania, aj chuť mojej malej „zrady“. Tých skutočne zradených azranených ľudí bolo vtom období vŽeneve viac.

Denisa si ku mne prisadla. Kstolu, pri ktorom som si pred pár minútami vpohode popíjala kávu. Nepýtala sa, či môže. Proste to urobila. Ona bola vždy dominantná. Hrdá, azároveň taká zraniteľná Denisa.

Jedna arabská láska zničila celé naše priateľstvo.

Nevyčítaj si to, Nina, nemáš si už čo vyčítať.

Cítila som sa ako vspomalenom nostalgickom filme plnom spomienok. Už chýbalo len to, aby zaznela trápna romantická hudba apred očami by sa mi asi odohral vzrýchlenej verzii môj príbeh. Aj Denisin. Zo začiatku to bol predsa náš príbeh.

Vcelej tej obrovskej Ženeve (vpodstate som ju nazývala tak, ako sa mi práve hodilo), kde som si ako opatrovateľka detí prišla na rok zarobiť, som musela natrafiť práve na Denisu. Taký bol zo začiatku plán. Rok pretrpím vcudzom svete, budem žiť ucudzích ľudí abudem sa starať ocudzie decká. Za stráženie deciek, prebaľovanie, nákupy, žehlenie, upratovanie abohviečo ešte mi budú platiť. Tie peniaze som potrebovala na štúdium doma na Slovensku. Po roku som sa plánovala vrátiť domov adoštudovať vysokú školu. Zo štúdia mi ostávali už len dva roky. Bol to vskutku jednoduchý plán. SDenisou sme si sadli hneď od začiatku.Stala sa po krátkom čase mojou dôverníčkou, kamarátkou, spriaznenou dušou. Počiatočnou náplasťou na moju clivotu za domovom. Časom som sa na akúkoľvek clivotu za domovom vykašľala aspoločne sDenisou sme sa vrhli, popri našich povinnostiach náhradných mamičiek, do štúdia francúzštiny, akeď sme ju už ako-tak zvládli, neskôr sme prešli na vyšší level. Pustili sme sa do štúdia života aneskôr lásky. Ana naše (ne)šťastie zo všetkých tých lások, ktoré tu vmeste cudzincov existovali, my dve sDenisou sme museli naďabiť práve na lásku... arabskú.

Prisahám, nikdy pred mojím príchodom do Ženevy ma arabský svet nezaujímal ani nefascinoval. Naopak. Vhlave mi pri prvom stretnutí sArabom svietila kontrolka aúvodné titulky kamerickému filmu sodstrašujúcim názvom Bez dcéry neodídem.

Denisa svet Arabov poznala otrochu viac, ako ja, jeden taký vzťah už prežila. Atak ma pomaly do ich sveta voviedla. Do sveta Arabov. Zrazu som tam chcela. Hlúpa Nina, ktorá sa pri prvom stretnutí buchla do ocelých trinásť rokov staršieho Omara. Vek bol vtomto prípade úplnou malinou oproti faktu, že Omarovi kolovala vžilách arabská krv. Všetky moje predsudky aobavy zArabov boli vtom momente fuč. Omar ich rozbil na márne kúsky. Vôbec sa nesnažil, jednoducho BOL. Zjavil sa jedného dňa vmojom živote audomácnil sa tam. Hneď potom, ako sa udomácnil vmojom srdci.

Dnes považujem Omara za pána Nikoho. Vtedy bola iná doba. Dnes je už pre mňa ťažké predstaviť si, čo pre mňa Omar kedysi znamenal. Spomenúť si na všetko, čo mi kedysi sľúbil ačo nakoniec spravil. Na jeho upokojujúci úsmev apohľad tmavých očí, ktoré mi kedysi vystrelili šípy priamo do môjho srdca. Tých istých očí, ktorými sa na mňa dnes pozerá moja dcéra. Naša dcéra. To mi tu po Omarovi už navždy zostalo. Teraz si vravím, že som bola asi naivná. Uverila som jeho slovám, sľubom, gestám abozkom. Je však láska naivná? Podľa mňa, chcieť byť milovaný človekom, ktorého máte radi, naivné nie je. Tí, čo ľúbia, nie sú naivní, hlúpi, ani celkom slepí. Sú len ochotní veriť...

Viem už však celkom iste, že láska je družkou slepoty. Nevidela som, že ma Omar využil ako náhradu za svoju bývalú, sktorou nemal ešte celkom ukončený vzťah. Aby na ňu zabudol. Bola si slepá, Nina. Až do chvíle, keď dotyčná bývalka Karima nevpochodovala do tvojho aOmarovho života. Prišla ako hrdinka aza zvuku fanfár si vzala to, čo jej patrilo. Omara.

Buď šťastná, milá Karima, vďaka ti.

Vravím si dnes. Vtedy som to však považovala za koniec sveta.

Na obraz Karimy vOmarovej obývačke som nezabudla dodnes.

„Vypadni, ty hlúpa Slovenka!“ čítala som zjej tváre.

Karima sa rozvaľovala vobývačke môjho frajera. Popíjala drahé víno amôj frajer Omar mi ešte nestihol oznámiť, že medzi nami dvoma je koniec. Tým, že som ich náhodou načapala vbyte, ktorý som považovala za môj aOmarov spoločný domov, naše hniezdočko lásky, mala som vňom všetky svoje kufre, celý svoj majetok vtejto cudzine, Omar už nemusel vysvetľovať vôbec nič.

Teraz som po rokoch sedela vedľa Denisy za jedným stolom aneverila, že si tu len tak sedíme pri káve. Prezerala som si ju. Má na prste obrúčku? Zásnubný? Vydala sa? Rozviedla? Koľké jej dieťa to je ? Odpustila mi? Je už šťastná?

Čo ťa je vlastne do toho, Nina, nemáš už právo na takéto otázky.

Dokelu, zas som sa cítila previnilo.

Očo jej ide? Skúmala som situáciu.

„Čo?“

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž