Viktória Darsane

Posadnutá

(ukážka)

(voľné pokračovanie Receptu na Araba)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Viktória Darsane, 2013
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2013
Layout © Marta Blehová, 2013
Jazyková úprava Sylvia Sachs
361. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-237-6 (brož.)
ISBN 978-80-8114-238-3 (ePub)

Z Maroka sme sa vracali konečne ako rodina. Celkom jasne som si dokázala predstaviť, kto z toho bude najšťastnejší. Moja mama. Vystíska Leilu, čo jej sily budú stačiť. Hneď druhá po nej bude na rade moja Samia. Niežeby ju mala rada menej, ale v živote má asi všetko svoje dôvody aj priority. Celkom určite už celé hodiny postávala na letisku a vyzerala každé lietadlo, hoci vedela, že to ešte nemusí byť to naše. Vytvárala si v hlave všetky možné scenáre, čo asi by nám ešte mohlo zabrániť nastúpiť do lietadla a prečo by si to Samir mohol v poslednej chvíli ešte všetko rozmyslieť. Veď stále to bol... Arab. Aj keď možno jeden z tých dobrých – polepšený či slušný, Arab, ktorý hádam miloval jej dcéru, ale predsa stále len Arab, a ešte k tomu vo svojej rodnej krajine. Teda ďalší vážny dôvod na obavy. Ďalšie alarmujúce myšlienky v hlave mojej drahej mamy.

Presne ako vtedy, pred siedmimi rokmi, keď sme so Samirom po prvýkrát prileteli na Slovensko. Zo Ženevy, Švajčiarskeho veľkomesta, priamo do našich obyčajných Košíc. Samir sa obzeral stále dookola. Na tento moment som nezabudla. Ja som si vykračovala hrdo so vztýčenou hlavou, so svojím nastávajúcim arabským manželom, mojou zachránenou povesťou, a v neposlednom rade aj so svojím takmer sedemmesačným bruškom, v ktorom sa ukrývalo moje vtedy ešte nenarodené dievčatko. Moje, len moje. Samir bol na môj vkus poriadne zmätený, lebo na Slovensku ešte nikdy predtým nebol. Aj moja mama bola mimo. Veď takého celkom živého čistokrvného Araba priamo z Afriky predtým naživo nikdy nevidela. Neviem, kto z tých dvoch sa vtedy obával viac, či mama svojho nastávajúceho arabského zaťa, alebo Samir svojho nastávajúceho života na Slovensku. A bola tu ešte aj možnosť, že úplne najviac sa Samir obával toho, že sa neplánovane čoskoro stane otcom. Adoptívnym otcom mojej vtedy ešte nenarodenej dcérky Samie.

Za sedem rokov sa toho v našich životoch udialo veľa. Možno až priveľa na to, že sme to nakoniec všetci zvládli a dokázali predýchať. Hlavné však v tej chvíli bolo, že sme po vážnej manželskej kríze a dlhom odlúčení, keď sme žili takmer dva roky na opačných kontinentoch – ja na Slovensku a Samir doma v Maroku – boli už konečne spolu. Odchádzala som do Maroka s malou dušičkou a stavila som všetko na jednu kartu. Odišla som tam v jedno ráno, keď som sa vďaka malému zázraku konečne rozhodla zachrániť náš spoločný život, vrátiť naším dcérkam otca. A jediné, na čom dnes záležalo, bolo, že sa mi to podarilo a na Slovensko sme z Maroka odchádzali spolu. Ja, Samir, Samia a naša malá Leila.

V tom čase, keď sa moja mama snažila vo svojej hlave krotiť svoje, podľa mňa aj tak nekontrolovateľné myšlienkové pochody, my štyria sme už prešli pasovou kontrolou a ja som si vychutnávala posledné zvyšky vône afrického vzduchu a kúzelnej atmosféry Maroka, domovskej krajiny môjho manžela. Áno, vtedy som už bola konečne šťastná. Vychutnávala som si každučký krôčik mojej malej Leily v náručí svojho drahého nájdeného otecka. Samir jednou rukou stískal v náručí Leilu, druhú ruku mu silno zvierala Samia a cupkala za ním ako také verné, prítulné šteniatko, ktoré sa obáva, že každú chvíľu príde o svojho pána. Aj on vyzeral šťastne. Bol šťastný, som si tým celkom istá. Všetci sme prežívali ten istý pocit. A ja som bola presvedčená, že od tejto chvíle, ba ešte skôr, od chvíle, keď môj Samir kúpil v Maroku letenky na Slovensko, nám v šťastí už skutočne NIČ nebráni a brána k nášmu pokojnému životu je už otvorená. Vôbec, vôbec som sa nečudovala pri predstave, že takto by to už mohlo fungovať navždy. Celkom určite. Máš predsa manžela, ktorý ťa miluje, Nina. Dávku všetkého toho zla, ktoré ti osud nadelil do vienka, tú horkú dávku si si určite vypila už do dna.

Nastúpili sme do lietadla. Stále platilo, že som si dobrovoľne zobrala cudzinca, a tak som si akosi už pomaly aj zvykla, že ten môj život sa krútil okolo letiska, pasov, pečiatok, mrzutých colníkov, skrátka okolo príletov a odletov, vzletov a pádov. V lietadle s prestupom v Paríži si Samir ako zvyčajne vychutnával temperamentnú konverzáciu so svojimi počernejšími africkými krajanmi a ja som bola rada, keď mi občas pevne zovrel a nežne pohladil ruku na znak, že ma nezanedbáva a že je tu aj pre mňa. Decká si so záujmom prezerali akési časopisy plné reklám a Leila trojhodinový let ako vždy celý prespala. Nevadilo mi, že Samia veselo rozhadzuje časopisy, ani to, že môj Samir už dobrú hodinu v arabčine konverzuje so susedom. Vravela som si, že by som sa mala aj ja priučiť niečomu z ich arabskej reči. Veď život so Samirom si to bude vyžadovať. Tak, ako to robí Ismailova manželka, Valérie. Tá si dokonca spravila kurz arabského jazyka. Usmiala som sa pri predstave, ako sa Valérie večne jeduje, keď Ismail rozpráva po arabsky a ona čo-to predsa len stále nerozumie. Nie si ty, Nina, v tomto až príliš tolerantná?

Dnes ale ešte buď tolerantná, pretože si šťastná, vravela som si v duchu a pevne som stisla Samirovi ruku, na čo sa on otočil a pobozkal ma nežne na čelo. Boli sme ešte stále vzdušnou nohou v Maroku, určite preto svoju lásku predvádzal s toľkým rešpektom.

Vystúpili sme v Paríži a čakali na lietadlo do Bratislavy. Bola som netrpezlivá. Chcela som už byť čím skôr doma. Vychutnať si vôňu našej manželskej postele, vôňu nášho dávneho spoločného života. Ako dávno to už bolo? Skoro celé dva roky nás delili od toho hrozného dňa, keď si môj Samir v našom spoločnom byte v Bratislave, po mojom nešťastnom náhodnom stretnutí s Omarom v Ženeve, zbalil kufor a odcestoval prvým lietadlom do Maroka. Nepočúval ma, vôbec nič si nedal vysvetliť. Nechápal, že Omar v mojom živote nemal miesto od chvíle, keď ma vymenil za Karimu. A že ani narodenie a existencia jeho biologickej dcéry Samie s tým nikdy nič neurobí. Nič nezmení fakt, že Omar si mňa ani Samiu nezaslúži a nikdy by som mu nedovolila vídavať jeho dcéru. Lebo Samia je len moja a Samirova dcéra. My sme ju zachránili, dali sme jej rodinu vtedy, keď ju Omar poslal na popravu. Samia sa narodila a žije. Ale v jej živote niet miesta pre toho, kto si kedysi želal jej smrť. Celý čas som snívala o tom, že sa Samir vráti do nášho spoločného domova, do Bratislavy, aby bolo zas všetko ako predtým. Predstavovala som si aj vôňu našej spoločnej a stále existujúcej reštaurácie. Casablancy. Vždy som tam sedávala sama a túžobne sledovala dvere, snívala som o tom, že sa v nich raz zjaví Samir a ja si pri tom s láskou budem nenápadne hladiť bruško, v ktorom sa ukrýval môj poklad – naša spoločná jediná dcérka, vtedy ešte nenarodená Leila. Už len rýchlo, rýchlo nastúpiť do lietadla. Nech mrholí, prší aj sneží, nech bude naša Bratislava akákoľvek, len nech tam budeme všetci pekne spolu. Posúvala som očami ručičky hodín v odletovej hale. Vydýchla som si až vtedy, keď sme už všetci sedeli v lietadle. Ja, Samir, Samia a Leila.

Na chvíľu som počas letu privrela oči. Zaspala som.

„Zlatko, zlatko, zobuď sa,“ cítila som, ako mi do pleca podrgával Samir.

„Kde sme?“ obzerala som sa rozospato okolo seba.

„V Bratislave... Doma,“ Samir sa na mňa usmieval.

Vyskočila som zo sedadla, akoby ma uštipol jedovatý škorpión.

„Tak už poďme, Samir, nezdržuj,“ schytila som svoju Samiu do náručia, hneď ako som sa presvedčila, že Leila je už usadená v jeho mužnom lone.

„Kde sa tak ponáhľaš, Nina, zbláznila si sa?“

Rozosmiala som sa.

„Čaká nás mama!“

Nič mi nebránilo v tom, aby som sa stále bláznivo rehotala. Šťastní ľudia sú ako poloviční blázni. Tak nejako som v tej veľkej chvíli musela vyzerať.

Ale myslela som aj na mamu, tá už musela prežívať na letisku hotové muky.

Zazrela som ju už z diaľky. Moja mama sa nedala prehliadnuť. Atraktívna blondínka, päťdesiatnička v najlepších rokoch, na svoj vek vyzerala tak, že jedným slovom – klobúk dole. Oči mala ako na stopkách, nalepené k východu. Keď sme sa tam objavili my štyria, slzy sa jej začali kotúľať po tvári, načiahla k nám ruky a bežala, čo jej sily stačili. Moja mama dokázala roniť vodopády sĺz ako hrachy, ktoré boli neskutočne nákazlivé. Utierala som si líca, po ktorých už aj mne tiekli potoky sĺz dojatia a pritom som sa smiala z toho, ako som si dobre tipla. Mama sa vrhla na Leilu, vystískala ju, a potom si k sebe tuho prilepila aj Samiu. Hneď po dievčatách som bola na rade ja. Priskočila ku mne, tuho si ma k sebe privinula, ako keď som bola vo veku, kedy sa to ešte smelo. Ale čo tam po veku, cítila som, ako veľmi ma moja mama ľúbi. Rovnako, ako ja svoje dve dcérky, bez ktorých by som z Maroka sama nikdy neodišla. Aj keby ma to malo stáť všetko na svete.

„Nina, takú by si si zaslúžila. Toto mi už nikdy nerob,“ stískala ma stále vo svojom náručí a šepkala mi pritom do ucha.

„Mami, pusti ma, lebo ma udusíš. Všetko nakoniec dobre dopadlo. Tu nás máš. Živé. A so Samirom sa nezvítaš?“

Mama konečne povolila svoje pevné objatie a ja som sa konečne slobodne zhlboka nadýchla.

„Ninka, tak na hlavného hrdinu, Samira, na toho ja sa ešte trochu hnevám,“ našpúlila mama dôležito pery. Na Samira sa ani len nepozrela. Z trucu.

Stála tam s vyplakanými očami, roztečenou maskarou, trucovito našpúlenými perami, namaľovanými cukríkovoružovým rúžom. Pripomínala mi mňa, keď som vtedy náhodne stretla Samira v Ženeve, pri východe zo súkromnej gynekologickej kliniky, kde mi vtedy neslávne randevú dohodol otec môjho dvojmesačného pokladu, ktorý som skrývala vo svojom brušku. Nebolo ešte nič vidieť, nikto by sa nikdy nič nedozvedel. Zdalo sa to úplne jednoduché, ale aj tak som to nedokázala. V ten deň, keď som urevaná doslova vybehla z kliniky, som tam náhodou stretla Samira. Od toho dňa neverím na náhody.

Vtedy som aj ja z trucu Samira nechcela ani vidieť, aj keď som ho prakticky nepoznala. Predstavila mi ho Denisa, len pred pár dňami, ako svojho nového priateľa. Bodka. To bol pre mňa vtedy Samir. Denisin priateľ. A môj nepriateľ. Lebo bol Arab, a po tom, ako sa môj expriateľ Omar pochlapil a húževnato sa snažil zabiť naše nenarodené dieťa tým, že mi v ten deň zariadil zákrok na súkromnej klinike, som už žiadneho Araba nikdy nechcela vidieť. A zvlášť v ten čierny deň.

Samir je však inteligentný chlapec, tomu nič z nášho rozhovoru s mamou nebolo treba prekladať zo slovenčiny. Priskočil rezko k mojej urazenej mame a bez opýtania ju objal.

„Dúfam, že už neodídeš. Ty jeden...“

Mama sa o pár sekúnd vyslobodila z jeho objatia a udrela ho do pleca.

„Neodíde, mami, a ak ešte raz, tak to už bude jeho navždy,“ schmatla som rozhodne svoj kufor a hnala som sa k východu. Chcela som byť už konečne u nás doma.

Niekedy som sa cítila, akoby sa môj život točil v jednom kruhu. Začarovanom kruhu. Pády a vzlety, rozchody a návraty. Potom som si zas povedala, že našťastie – na to moje – taký kruh je možný, lebo môj Samir je opäť s nami. Inak by sa kruh neuzatvoril a bolo by po šťastí. Mama s nami strávila opäť pár týždňov, a potom, ako obyčajne, odišla vlakom do Košíc. A môj kruh (začarovaný), sa neprestajne točil ďalej...

Na vlakovom nástupišti si však moja mama nenechala ujsť príležitosť vypustiť z úst svoje obavy. Nikdy si ich nenechala len pre seba.

„Sľúb mi, Ninka, že už budeš šťastná, dcérka, ak by niečo...“

Jemne som jej na protest privrela svojou rukou ústa.

„Mami, neopováž sa pokračovať, šup, šup, odvez so sebou tie svoje katastrofické scenáre do Košíc,“ snažila som sa to obrátiť na žart.

„Všetko bude O.K., ver mi. Už nebude žiadne keby,“ upokojovala som ju.

A keď sa mi už jej vlak stratil z dohľadu, potom som cestou domov upokojovala aj samu seba. V aute mi na plné pecky vyhrávalo cédečko, ale hudbu som nevnímala, len som si v duchu opakovala ako papagáj: „Už sa nič nemôže stať, Nina, nič sa nemôže stať, nič sa ti už ZARUČENE nestane...“

Len som vtedy akosi pozabudla na to, že svoj život sme dostali bez záruky...

So Samirom sme prežívali opäť ďalšie medové týždne a náš životný kruh sa točil tak akosi pravidelne. Užívali sme si všetko to, čo nám v Maroku z tamojších dôvodov nebolo dovolené. Ak Samia bola v škôlke a Leila spala, milovali sme sa bez prestávky, vášnivo, presne tak, ako keď sme sa spoznali po prvýkrát. Nikdy sme nemali dosť a nikdy na to nebola nevhodná chvíľa.

Aj naša Casablanca ožila. Naše malé čarovné miesto, kde sme sa tiež cítili ako doma, a Samir k svojmu arabskému domovu ešte o krôčik bližšie. Varil tam arabské jedlá. Ali sa tváril ako šťastný sudca po ťažkom pojednávaní, uľavilo sa mu, že Casablancu Samir prevzal opäť do svojich rúk. Vysedávala som tam celé poobedia a kochala sa pohľadom na Samira, na jeho prítomnosť. Stačilo mi len to, že tu bol. Nič viac mi už k šťastiu nechýbalo. Nemali som toho veľa, objednávky vďaka Samirovej dvojročnej neprítomnosti opäť poklesli, aj tržby už boli na hranici prežívania, ale mali sme chuť do toho ísť znovu. Tak, ako pred rokmi.

Samir sa s nadšením pustil do práce v Casablance, tak, ako to vedel len on. Tak, že na všetko ostatné, aj na okolitý svet na chvíľu zabudol, bol ako v stave hlbokej hypnózy a pred sebou mal len jediný cieľ – Casablancu. Ja som toto, pre mňa pokojné obdobie, trávila s dcérkami. Vedela som, že každý večer sa určite vráti domov a toto mi po dlhých rokoch odlúčenia už celkom stačilo. Tak, ako v jedno popoludnie, ktoré som trávila s dcérkami v známom bratislavskom obchodnom centre. Ako kedysi som si tu pokojne popíjala kávu a pozorovala dcérky, ako sa spolu hrajú, šantia, a to mi privádzalo úsmev na tvár. Nevedomky som sa pri pohľade na ne usmievala.

„Si šťastná, čo?“ zadunel mi priamo pri uchu čísi ironický hlas.

Ten hlas mi znel povedome. Nina, len nech to nebude osoba, ktorú máš na mysli.

Otočila som hlavu smerom, odkiaľ prichádzal ten hlas. Telom mi prebehli zimomriavky. Celá som stŕpla, ocitla som sa v nepríjemnom kŕči. Takmer som sa nedokázala pohnúť. Ten hlas na mňa pôsobil ako paralizér.

„D... D... Denisa?“ vyhabkala som zo seba s námahou.

Nečakala som to. Denisu som nečakala. Tu v Bratislave? Mala som dokonalý pocit, že som tu od všetkého a od všetkých dosť ďaleko. Si blbá, Nina. Že máš právo si tu viesť obyčajný, pokojný život? Nikdy ťa nenechajú na pokoji. Denisa, ani Omar. V spomienkach, a niekedy sa im to podarí aj úplne live.

Nečakala som ju tu, po toľkých rokoch v priamom prenose, takú sebavedomú, cynickú, a predovšetkým takú... tehotnú!

Denisa na mňa zvrchu cynicky a prísne zazerala, v obtiahnutých minišatách, vo vyblednutom blond melíri, ako Barbie z výpredaja. A s vytŕčajúcim bruškom...

„Áno, ja, ty Bratislavčanka,“ odprskla.

„Zmenila si farbu vlasov?“ Inak som nevedela začať. Zvrtla som pozornosť na jej vyblednutý melír.

„To mi je už tak podstatné. Arabi majú radi blondínky, či nie?“

Denisa si očumovala moje blond odfarbené vlasy.

„Neviem,“ sklopila som zrak.

Spomenula som si na facku, ktorú mi Denisa kedysi dávno v Ženeve vylepila. Vtedy, keď to všetko prasklo. Denisa odhalila, že sa stretávam s jej priateľom. Nechcela si priznať, že je koniec. To bol jej jediný problém. Vtedy som však bola tehotná ja. Už to hádam neurobí...

Nevyfackala ma. Dúfala som, že ju to po rokoch prešlo. Všetko. Zlosť, sklamania, aj chuť mojej malej „zrady“. Tých skutočne zradených a zranených ľudí bolo v tom období v Ženeve viac.

Denisa si ku mne prisadla. K stolu, pri ktorom som si pred pár minútami v pohode popíjala kávu. Nepýtala sa, či môže. Proste to urobila. Ona bola vždy dominantná. Hrdá, a zároveň taká zraniteľná Denisa.

Jedna arabská láska zničila celé naše priateľstvo.

Nevyčítaj si to, Nina, nemáš si už čo vyčítať.

Cítila som sa ako v spomalenom nostalgickom filme plnom spomienok. Už chýbalo len to, aby zaznela trápna romantická hudba a pred očami by sa mi asi odohral v zrýchlenej verzii môj príbeh. Aj Denisin. Zo začiatku to bol predsa náš príbeh.

V celej tej obrovskej Ženeve (v podstate som ju nazývala tak, ako sa mi práve hodilo), kde som si ako opatrovateľka detí prišla na rok zarobiť, som musela natrafiť práve na Denisu. Taký bol zo začiatku plán. Rok pretrpím v cudzom svete, budem žiť u cudzích ľudí a budem sa starať o cudzie decká. Za stráženie deciek, prebaľovanie, nákupy, žehlenie, upratovanie a bohviečo ešte mi budú platiť. Tie peniaze som potrebovala na štúdium doma na Slovensku. Po roku som sa plánovala vrátiť domov a doštudovať vysokú školu. Zo štúdia mi ostávali už len dva roky. Bol to vskutku jednoduchý plán. S Denisou sme si sadli hneď od začiatku. Stala sa po krátkom čase mojou dôverníčkou, kamarátkou, spriaznenou dušou. Počiatočnou náplasťou na moju clivotu za domovom. Časom som sa na akúkoľvek clivotu za domovom vykašľala a spoločne s Denisou sme sa vrhli, popri našich povinnostiach náhradných mamičiek, do štúdia francúzštiny, a keď sme ju už ako-tak zvládli, neskôr sme prešli na vyšší level. Pustili sme sa do štúdia života a neskôr lásky. A na naše (ne)šťastie zo všetkých tých lások, ktoré tu v meste cudzincov existovali, my dve s Denisou sme museli naďabiť práve na lásku... arabskú.

Prisahám, nikdy pred mojím príchodom do Ženevy ma arabský svet nezaujímal ani nefascinoval. Naopak. V hlave mi pri prvom stretnutí s Arabom svietila kontrolka a úvodné titulky k americkému filmu s odstrašujúcim názvom Bez dcéry neodídem.

Denisa svet Arabov poznala o trochu viac, ako ja, jeden taký vzťah už prežila. A tak ma pomaly do ich sveta voviedla. Do sveta Arabov. Zrazu som tam chcela. Hlúpa Nina, ktorá sa pri prvom stretnutí buchla do o celých trinásť rokov staršieho Omara. Vek bol v tomto prípade úplnou malinou oproti faktu, že Omarovi kolovala v žilách arabská krv. Všetky moje predsudky a obavy z Arabov boli v tom momente fuč. Omar ich rozbil na márne kúsky. Vôbec sa nesnažil, jednoducho BOL. Zjavil sa jedného dňa v mojom živote a udomácnil sa tam. Hneď potom, ako sa udomácnil v mojom srdci.

Dnes považujem Omara za pána Nikoho. Vtedy bola iná doba. Dnes je už pre mňa ťažké predstaviť si, čo pre mňa Omar kedysi znamenal. Spomenúť si na všetko, čo mi kedysi sľúbil a čo nakoniec spravil. Na jeho upokojujúci úsmev a pohľad tmavých očí, ktoré mi kedysi vystrelili šípy priamo do môjho srdca. Tých istých očí, ktorými sa na mňa dnes pozerá moja dcéra. Naša dcéra. To mi tu po Omarovi už navždy zostalo. Teraz si vravím, že som bola asi naivná. Uverila som jeho slovám, sľubom, gestám a bozkom. Je však láska naivná? Podľa mňa, chcieť byť milovaný človekom, ktorého máte radi, naivné nie je. Tí, čo ľúbia, nie sú naivní, hlúpi, ani celkom slepí. Sú len ochotní veriť...

Viem už však celkom iste, že láska je družkou slepoty. Nevidela som, že ma Omar využil ako náhradu za svoju bývalú, s ktorou nemal ešte celkom ukončený vzťah. Aby na ňu zabudol. Bola si slepá, Nina. Až do chvíle, keď dotyčná bývalka Karima nevpochodovala do tvojho a Omarovho života. Prišla ako hrdinka a za zvuku fanfár si vzala to, čo jej patrilo. Omara.

Buď šťastná, milá Karima, vďaka ti.

Vravím si dnes. Vtedy som to však považovala za koniec sveta.

Na obraz Karimy v Omarovej obývačke som nezabudla dodnes.

„Vypadni, ty hlúpa Slovenka!“ čítala som z jej tváre.

Karima sa rozvaľovala v obývačke môjho frajera. Popíjala drahé víno a môj frajer Omar mi ešte nestihol oznámiť, že medzi nami dvoma je koniec. Tým, že som ich náhodou načapala v byte, ktorý som považovala za môj a Omarov spoločný domov, naše hniezdočko lásky, mala som v ňom všetky svoje kufre, celý svoj majetok v tejto cudzine, Omar už nemusel vysvetľovať vôbec nič.

Rozísť sa takýmto spôsobom dokáže len hajzel. A tým sa Omar definitívne stal vo chvíli, keď som o pár týždňov po našom rozchode zistila, že s ním čakám dieťa. Pochlapil sa tým, že mi okamžite zariadil zákrok na prestížnej klinike, ktorý veľkodušne zaplatil. To bolo všetko, čo urobil pre naše dieťa. Poslal ho na popravu. V týchto najťažších chvíľach môjho života, keď mi do telefónu vyplakávala ešte aj mama a vykresľovala krutý osud slobodnej mamičky doma na Slovensku, som mala pocit, že ma opustila ešte aj Denisa. Denisa mala rada život, smiech a zábavu, a tehotná, urevaná (však aj hormóny už robili svoju prácu) oštara sa jej do partie už nehodila. V takomto stave som stretla Samira. On bol jediný, kto pri mne v tých chvíľach stál. Nie Denisa, moja kamarátka, ani nie Omar, s ktorým som čakala dieťa. Ale Samir, s ktorým sa Denisa čerstvo rozišla. Bol to pre mňa cudzí človek a navyše Arab, ktorých som vtedy začala nenávidieť. Zostala som sama, tehotná a podvedená. Nie si prvá ani posledná na svete, Nina. Zvládneš to. Mnohé to zvládli. Tak, ako to zvládla aj tvoja mama po rozvode. Až pri tejto vete som sa vždy rozplakala. Nechcela som, aby sa mama opäť trápila. Osud karty vtedy šikovne zamiešal. Len som vtedy ešte netušila, prečo.

Samir bol Denisin bývalý. Denisa ma jemne odstavila na vedľajšiu koľaj a ja som sa rozhodla zostať ešte niekoľko mesiacov, ktoré mi chýbali do pôrodu, v Ženeve. Jediné, čo mi tu zostalo, bol kúsok Samirovho rukáva na svetri, ktorým mi utrel slzy v deň, keď ma Omar poslal na potrat, ktorý som nezvládla. Vypýtal si odo mňa moje číslo, dal mi svoje. Vraj, že sa o mňa obáva, že ak budem mať ťažkú chvíľku, mám sa ozvať. Bla, bla, bla. Ťažkých chvíľok som v tom období mala viac než dosť. Stretli sme sa. Raz, dva razy, potom som to už nepočítala. Samir bol príjemný spoločník a videla som v ňom priateľa, ktorý ma v ťažkých chvíľach dokázal počúvať, upokojiť aj rozosmiať. Vedel, že som tehotná, pýtala som sa: Nina, je ten chlap v poriadku? Nie je to nejaký zakamuflovaný úchylák? Veď ho ani nepoznáš. Ktorý normálny Arab by randil so zúfalou tehuľkou? Na chvíľu som s ním zabudla na môj zbabraný život, nad ktorým visel otáznik. Naše spoločné stretnutia nemali konca-kraja, čo som pred Denisou poctivo skrývala. Až do chvíle, kým nás dvoch pri jednom takom stretnutí nezazrela. Nedala si to vysvetliť. Dala mi facku, vymazala ma zo svojho telefónu, facebookovho zoznamu priateľov, aj zo života. Celkom určite ma pripísala na listinu nepriateľov a mne zostal už len kamarát Samir. Tesne po facke od života som dostala facku aj od Denisy. Život sa so mnou nemaznal. Sľúbila som si, že v živote a vo vzťahoch už budem opatrná. Aj napriek tomu život rozhodil karty tak, že sme so Samirom o pár mesiacov odišli na Slovensko. Zaľúbení a SPOLU. Aby sme si tam založili spoločný život.

Teraz som po rokoch sedela vedľa Denisy za jedným stolom a neverila, že si tu len tak sedíme pri káve. Prezerala som si ju. Má na prste obrúčku? Zásnubný? Vydala sa? Rozviedla? Koľké jej dieťa to je ? Odpustila mi? Je už šťastná?

Čo ťa je vlastne do toho, Nina, nemáš už právo na takéto otázky.

Dokelu, zas som sa cítila previnilo.

Denisa si ma s trochu privretými očami pohŕdavo premerala a objednala si kávu. Cítila som sa na chvíľu ako za starých čias. Teda, takmer. Vlastne, vôbec. Celkom naivná a utopistická predstava. Nič už nemohlo byť ako predtým.

O čo jej ide? Skúmala som situáciu.

Rozhodla som sa vyčkať – keď si už prisadla, tak nech teda začne ona.

„Tvoje dcérky?“ začala.

Nesklamala.

„Áno,“ snažila som sa usmiať. Na tvári sa mi ale musel objaviť len nevydarený úškrn.

„Aha. A tá staršia je ozaj Omarova?“ usmievala sa a ironicky mi pozerala do očí. Na chvíľu som strategicky mlčala ako partizán.

Prečo sa ma to vypytuje? Prečo zas to prekliate meno? Čo ak ju vyslal práve on? Nie, neodpovedaj, Nina. Zaryto mlč.

„Nina, zákerná Nina. Pekne si si to všetko naplánovala. Všetkých si oklamala,“ pokračovala Denisa vo svojom monológu.

„Čo presne chceš, Denisa?“

Nevydržala som mlčať. Denisa dosiahla nakoniec svoje.

„Aby sa ti to všetko vrátilo! Aby si si tu v pohode nesedela, nepopíjala kávu a neusmievala sa. Chcem, aby si trpela tak, ako som trpela kedysi ja!“

„Denisa, desíš ma. Myslela som, že ťa to už prešlo, že si sa s tým vyrovnala. Samir nie je jediný chlap na svete. A... nerozčuľuj sa, nejeduj sa, škodí to tvojmu bábätku.“

Po tomto mojom prejave sa Denisa rozplakala.

Dlaňami si zakryla tvár. Potom si rýchlo utrela slzy aj svoju roztečenú, roztápajúcu sa maskaru. Vodeodolná určite nebola.

V rukách položených na stole nervózne žmolila papierové vreckovky. Pohotovostné vreckovky pre tehotné chudery. Tak som ich kedysi nazývala. Ale Denisa určite nebola chudera, aj keď obrúčku na prste nemala. Určite jej prsty tak opuchli, že ju už nenavliekla. Aj to k tehotenstvu patrí. Pokúsila som sa jej pohladiť ruku, snažila som sa o zmierenie.

Odtiahla ju.

„Nepokúšaj sa, Nina. Je to zbytočné. Som šťastná, čakám dievčatko. Tak, ako aj ty s... Bohvie s kým. A možno ten pankhart ani nie je od Omara, zbytočne po Bratislave vylepoval tie plagáty, hlupák Omar. Aj on ti iste naletel.“

„Plagáty? Prestávam ti rozumieť, Denisa,“ vyvaľovala som na ňu oči.

Nechápala som ani jedno slovo. Presnejšie, slovám som rozumela, ale dokopy mi to nedávalo žiadny zmysel. Denisa tvrdí, že je šťastná, a pritom si tu vyplakáva dušu, presne tak, ako ja kedysi. Ako podvedená tehuľka. Omar, ktorý mi dvakrát takmer zničil život, bol tu, v Bratislave? Live? Vylepoval plagáty? K akej príležitosti?

„To je už jedno, aj tak to bolo už pred rokmi, keď si sa zjavila v Ženeve, ty hrdinka. Omar ma vtedy vyhľadal, chcel svoju malú a preto som mu napísala text na tie plagáty, ktoré potom osobne vylepoval tu v Bratislave, vraj otec hľadá dcéru. Blázon! Kto by už cudziemu Arabovi na Slovensku pomohol?“ smiala sa cez slzy.

„Ešte nemáš dosť, Denisa? Kedy prestaneš s tými intrigami? Omar nemá dcéru! Ži si svoj život a dajte mi už konečne pokoj!“

„O môj život si sa už postarala, Nina. Zničila si ho na trosky. Je zo mňa stroskotanec, ty mrcha!“

Nechápala som ju. Tvrdila, že je šťastná, ale jej oči iskrili od zatrpknutia a zúfalstva. A ako sa mi podarilo zničiť jej život?

„Nepovieš mi viac, Denisa?“

Snažila som sa niekam ľudsky posunúť.

„Ha, tebe to poviem, potom môjho nového frajera preskúmaš, a keď bude ešte lepší, ako Samir, ukradneš mi ho, ako to máš vo zvyku, ty... štetka!“

Pekne ma nazývala, čím ďalej, tým krajšie. Jedovaté slová. Nikam sa neposunieš, Nina. Denisa ti to nedovolí. Čo si čakala? Že si tu v pohode vypijete kávičku a pokecáte? O čom? O tom, aká si so Samirom znovu šťastná? Veď ti tu Denisa porodí. Ona naňho snáď ešte nezabudla. Už určite nie je doňho. Ale nezabudla.

„Tak to by už stačilo, Denisa! Vidím, že s tebou už asi nikdy nebude normálna reč.“

Zdvihla som sa zo stoličky.

„Nič nechápeš, Nina. Mne je päť, že ma opustil Samir. Je to len chlap. Mňa najviac bolelo, že ma zradila kamoška.“

Zdá sa ti to, Nina, alebo sa naozaj schyľuje k mierovému rozhovoru?

„Nezradila som ťa. Bol to osud.“

Svoj odchod som si rozmyslela. Pristúpila som na jej mierový rozhovor.

„Tak mi už povedz, čo ti je, Denisa. Pravdu.“

Pôjde to? Nepôjde? Prečo s ňou vôbec vyjednávaš, Nina? Popriala ti kedysi niečo veľmi, veľmi škaredé. Netvár sa, že si na to už zabudla.

„Aby si sa mi vysmiala?“

„Preto tu nesedím, Deni.“

„Tak prečo tu sedíš?“

„To je nejaká hra? Kto z koho? Takto sa nikam nedostaneme. Tak už spusť, inak odchádzam.“

„Si šťastná?“

Denisa spustila. Teraz si na rade, Nina. Máš to mať. Ako jej vysvetlíš, že si neskutočne šťastná s jej bývalým?

„Som, Deni. A... ty si ?“

„Mňa šťastie už dávno opustilo. Zostala som sama. Teda... nie celkom,“ s láskou a nehou si pohladila bruško. Tak a bolo to vonku. Nepotrebovala som žiadne veštecké schopnosti, aby som to uhádla. Denisu som poznala. Presne som vedela, prečo tu na mňa vypúšťa jedy.

Nemala som odvahu spýtať sa jej, kto je otcom. Bol to určite ďalší pán Nikto. Hajzel, ktorý patril pod skratku Omar a spol.

Jedine pán Nikto dokáže opustiť svoje dieťa, svoju krv. Vždy existuje spôsob, ako sa postarať o svoje dieťa, vždy sa dá dohodnúť. Jedine pre pána Nikoho je riešením odchod, alebo potrat. Ale ani na toto som nemala odvahu a právo sa Denisy opýtať.

„Zostaneš s bábätkom na Slovensku? Až sa to narodí?“

„Nie. Budeme žiť v Ženeve.“

Asi na tri minúty nastalo trápne ticho.

„Nedokážem ti odpustiť, Nina.“

Denisa týmto ukončila mierový rozhovor.

„Lebo to nechceš.“

„Mysli si, čo chceš. Vravím ti pravdu. To, čo si spravila, sa nedá odpustiť. Jedného dňa sa ti všetko vráti.“

„Chceš ma vidieť trpieť, Denisa? Tak to si mala prísť na Slovensko pred rokom. Takmer sme sa so Samirom rozviedli.“

„Nech! Tak ti treba.“

„Kedy ťa to už prejde, Denisa?“

„Neviem.“

Tentokrát sa zdvihla zo stoličky ona.

„Tak veľa šťastia.“

„Svoje divadlo si strč vieš kam, Nina. Si maska a klamárka. Vždy si bola.“

Už chýbala len jej povestná pravačka v podobe facky. Tým by bol náš rozhovor kompletný. Kamošky z vás už nebudú. Na to zabudni, Nina.

Už som nevravela nič. Nemalo to cenu. Denisa ma ešte nevymazala zo svojej listiny nepriateľov.

Potom Denisa bez pozdravu odišla.

A možno to budú len tehotenské hormóny, ono ju to určite prejde.

Do kelu, zabudla som na decká! Akoby som precitla z hypnózy. Vyskočila som zo stoličky a utekala k detskému kútiku, kde sa hrali, našťastie tam Samia a Leila nič netušiac ešte stále pobehovali.

Vrátila som sa k stolu a vypýtala si od čašníka pohár vody. Neprestávala som myslieť na Denisu. Kde sa v nej berie všetka tá nenávisť? Nemalo to žiadnu logiku. Ak by bola skutočne šťastná, mala by v paži mňa aj Samira. Niečo tu nesedelo, ale ja som už nemala chuť to riešiť. Ani Omara a tie jeho sprosté plagáty. Nech sa dajú vypchať, obaja. Možno som hnusná, ale ja som šťastná bola, a aj keby sa obaja spojili, už mi to moje šťastie neprekazia. Nedám si ho!

Chcela som na toto stretnutie čím skôr zabudnúť. Doma som Samirovi radšej nič nespomenula.

Ešte zopár dní so mnou nebola normálna reč. Samir tušil, že sa niečo deje, ale kapitolu s názvom Denisa som chcela už radšej navždy zapečatiť. Skutočne som chcela, až do chvíle, kým som zo schránky v jedno obyčajné popoludnie nevytiahla list. Netušila som, odkiaľ a ako si Denisa zistila moju adresu, ani to, či sa z Košíc presťahovala do Bratislavy, ale jej písmo na obálke toho listu som okamžite spoznala.

Roztriasli sa mi ruky, ale moja zvedavosť ma premohla. Rozdrapila som v rýchlosti obálku. Vypadla z nej fotografia. Nebol tam dlhočizný list s nadávkami, ktorý som čakala. Len jedna, jediná fotografia.

Tá dopadla na zem naruby, otočila som ju, aby som si ju prezrela.

Spoznala som ju. Presnejšie, túto fotku som ešte nikdy nevidela. Ja som ju len fotila.

Spomenula som si na tú chvíľu, ten deň, presnejšie ten večer. Keď som stlačila na Denisinom foťáku spúšť a zvečnila tento, pre mňa teraz čudný, okamih.

Ak sa dobre pamätám, bol augustový letný večer. Denisa bola v tom období do Samira. Bola v tom až po uši. Na tvári mala celý deň nepríčetný zaľúbený výraz. Doberala som si ju. So mnou to v ten večer bolo horšie. Omar sa na mňa vykašľal, tvrdil, že majú pánsku jazdu a prosil ma, aby som to pochopila. Nechápala som to. Ani som sa v ten večer neusmiala. Denisa a Samir mali naplánované rande. Zmenili ho však na žúrku, ktorej sa zúčastnil aj Samirov kamarát. Akýsi Mustafa. Mustafa bol celkom zábavný spoločník, ale mne bola v ten večer najlepším spoločníkom mrzutá nálada. Samir a ja sme sa videli asi tretíkrát, zvláštne, akí sme si boli ľahostajní. Denisa ma poprosila, aby som ich odfotila.

Znechutene som zobrala do ruky foťák a zvečnila som tu chvíľu top zaľúbenosti Denisy do Samira. Viem, čo v tejto chvíli prežívala Denisa, ale ani netuším, čo prežíval Samir. Bol aj on niekedy do Denisy?

Prečo sa na TOTO pozeráš, Nina? Otočila som fotografiu a chcela som ju roztrhať na kúsočky. Musíš tu dotieravú Denisu zablokovať vo svojom živote, toto je už choré. Priblížila som si rub fotografie, aby som na ňu lepšie videla. Bolo tam niečo napísané.

„Pozri sa na šťastie, ktoré si zničila. Prajem ti, aby si ani ty nikdy nebola šťastná. PREKLÍNAM ŤA, Nina!“

Toto mi bola Denisa schopná napísať po toľkých rokoch. Rozmýšľam, čo by som ja robila na jej mieste. Nech by som akokoľvek milovala toho chlapa, ktorý ma okašľal, dal sa dokopy s mojou kamarátkou a tvrdil, že ma nikdy nemiloval, nikdy by som sa k tomuto neznížila. Naopak. Vymazala by som ho zo svojich spomienok, zresetovala všetko, spálila fotografie, a aj keď by to bolo ťažké, začala by som odznova. Koľko ohrdnutých žien a manželiek je na svete? Som si istá, že každou sekundou ich pribudne zo desať. Vedela som, aké to je. Sama som si tým prešla. Spomenula som si na Omara a Karimu, na ten jej pestročervený rúž a ironický pohľad mrchy-víťazky, keď u neho sedela na gauči a pohľadom ma vytláčala von z jeho bytu. Aj z jeho života. Denisa sa zbláznila! Celkom sa pomiatla, týmto gestom prišla o rozum aj o hrdosť a ešte ma aj... PREKLIALA?

Roztrhala som to, na taký počet kúskov, ako to len išlo. Pokladala som to za pochabosť, takú detinskú, a viac som na to od tej chvíle už nemyslela.

Bolo mi už celkom jedno, či je ešte zaľúbená, nešťastná, či trpí. Toto Denisa zahnala už priďaleko. Nemala žiadne právo mi takto otravovať život. Nech si zoberie všetok svoj jed a vypustí ho inde, potvora.

Necítila som už žiadnu vinu voči Denise. Bola som na ňu nahnevaná za jej slová, aj za ten stupídny preklínajúci list.

Choďte do čerta, Omar aj Denisa. Aj to tvoje hlúpe prekliatie. Už navždy!

„Zlatko, zlatko, mám pre teba dobrú správu,“ zahlásil Samir, keď sa večer vrátil z práce.

„Konečne, presne takú potrebujem, drahý,“ potrebovala som prejsť na iné myšlienky. Okamžite!

„Nina, si chorá? Už niekoľko dní si taká, mĺkva, deje sa niečo?“

Keby si len tušil, Samir.

„Nie, už pár dní mám migrénu. Ide mi prasknúť hlava a vieš, ako nerada do seba tlačím analgetiká.“

Klamala som a ešte som sa aj nasilu usmievala. Herectvo mi nikdy nešlo.

„Jasné, každá sa na to vyhovára,“ žmurkol na mňa, „ale poďme k veci – Abdul, Abdul sa bude ženiť. Sme pozvaní na svadbu do Maroka!“

„Počkaj, ty myslíš tvoj brat Abdullhak? Ten, čo žije v Maroku?“

„Áno, presne ten. Náš starý mládenec Abdul sa bude ženiť. A teraz to hlavné – svadba je už o mesiac!“

Oči mu žiarili, keď o tom rozprával. Už bolo jasné, že pocestujeme opäť do Maroka. Len som si nevedela dosť dobre predstaviť, ako si tak rýchlo Abdul dokázal nájsť nevestu, ten, ktorý tvrdil, že sa do ženby nehrnie. Ktorá Arabka tam v Maroku ho dokázala očariť tak, že sa naskutku rozhodol oženiť? Prišlo mi to až smiešne. Poznám Abdula, rozosmiala som sa pri predstave, že sa dal chytiť do chomúta.

„Smeješ sa, Nina? Aj ja som takto reagoval. Ej, každý sa raz chytí.“

Smiali sme sa so Samirom chvíľku spolu.

„Hej, len chytiť Araba je ešte o čosi ťažšie. Nuž a Abdula, tak to už vôbec nechápem, čo je toto za ženskú? Nejaká mu počarila?“

Nežartovala som. Všetko je možné. A v Abdulovom prípade sa mi to zdalo ako jediné možné vysvetlenie.

„Volá sa Amel a je z Nemecka,“ vyšlo zo Samira.

„Amel z Nemecka? A ako sa spoznali?“

O existencii nejakej Amel som nikdy nepočula. Navyše takej Amel, ktorá žije v Nemecku. Hm... tak toto mi bude musieť Samir nejako logicky vysvetliť. A už podľa jej mena usudzujem, že Nemka to asi nebude, jedine ak by jej rodičia boli prívržencami orientálnej kultúry. Alebo ak by z tej kultúry pochádzali ich korene.

Samir vedel, že som zvedavá, mala som právo vŕtať sa v jeho rodine, patrila som tam. Niežeby som toho chcela vedieť až priveľa, ale vždy tu bolo niečo, čo mi bolo vzdialené, z môjho pohľadu Európanky niekedy až cudzie. Nič sa v podstate veľmi nezmenilo, aj keď sme so Samirom mali už nejaký ten rôčik nášho manželstva za sebou, vždy sme narážali na tie neviditeľné rozdiely medzi nami a ja som sa nedokázala tváriť, že tam nie sú.

Aj keď som ho milovala.

„Amel je vlastne naša vzdialená rodina.“

Pri tejto vete mi prešiel mráz po tele, zase to ich pravidlo, že sesternice a bratranci sa môžu sobášiť.

„Sesternica?“ vypliešťala som na neho bezradne oči.

Bezradne preto, že na tie ich zákony som ja nemala žiaden dosah.

Takéto manželstvá sú vecou dohody a dúfala som, že toto nebude ten prípad. Na takejto svadbe by som ja rozhodne asistovať nechcela. Dá sa niečo také vôbec pochopiť? Možno áno, určite na to musia mať nejaké vysvetlenie, ale ja som to nechápala. Ani som to nechcela pochopiť.

„Nie, Nina. Jej mama, volá sa Aicha, je sesternicou mojej mamy.“

No sláva! Toto bol ten lepší prípad.

„Toto manželstvo bolo dohodnuté?“

Neviem, prečo som sa obula do arabských zákonov. V podstate som o dotyčnej Amel chcela vedieť celkom iné veci: Výšku, váhu, vek, vzdelanie, farbu vlasov a hlavne to, či je pekná.

Zbláznila si sa, Nina? Alebo nemáš rada Arabky?

Mala som rada Arabky. Okrem istej Karimy. Tej, ktorá mi kedysi zobrala všetky ilúzie o láske.

Samir sa doširoka usmial.

„Nina, prestaň byť už taká nedôverčivá voči našej kultúre. Sú manželstvá na dohodu, ale baby tam v Afrike to berú ako samozrejmosť. Rodičia im odmala vštepovali, že je to tak a basta. Také sú tam zákony. Toto však nie je tento prípad. Amel sa narodila v Nemecku.“

No super.

„Ako sa spoznali?“

„Už vyše 20 rokov žijú jej rodičia v Nemecku. Emigrovali. Narodili sa im tam tri deti. Amel v lete dovolenkovala s rodičmi v Maroku. Spoznali sa a náš Abdul sa do nej zaľúbil.“

Samir rozprával a pritom sa usmieval.

„Nikdy predtým sa nevideli? No, ale na lásku sú potrební dvaja. Alebo to preblesklo medzi nimi oboma?“

Také snáď existuje len vo filmoch, Nina.

Hneď potom som si spomenula na Omara. Predsa len existuje, láska si nevyberá. Chvíľu, čas, časové pásmo, deň, štátnu príslušnosť ani farbu. Láska je predsa družkou slepoty.

„Presne tak, Nina, preblesklo. A vidíš, vyiskrilo to až do svadby. Viac o tom zatiaľ neviem, ale ešte nikdy si nebola na takej skutočnej rodinnej marockej svadbe. Máš sa na čo tešiť, drahá. Bude to romantické, škoda, že my sme takú svadbu nemali. Možno budeš v duchu aj trochu závidieť.“

Samir si ma privinul tuho k sebe. To preto, aby som mu už toľko neprotirečila.

„Nebudem žiarliť, Samir,“ rýpla som si znovu, „mne naša slovenská svadba celkom stačila.“

V Samirovom náručí som na chvíľu privrela oči. Spomenula som si, ako Samir zvŕtal moju babičku na našej svadbe a vyhrávali im k tomu slovenské ľudovky. Preniesla som sa v duchu o niekoľko rokov dozadu a precítila si ten okamih. Stále mal to isté čaro, nie, nič našej slovenskej svadbe nechýbalo. Bola som šťastná, aj keď som netušila, čo všetko ma ešte čaká. Akú daň budem musieť zaplatiť za toto manželstvo, ktoré bolo také neslovenské.

Otvorila som oči. Samir ma ešte stále zvieral v náručí a svoje pery mi na chvíľu vtlačil do vlasov. Môj pocit sa nevytratil, ani moje city, všetko bolo na svojom mieste, uvedomila som si, aká som s ním stále šťastná. Tak, ako pred rokmi.

Samir si ma privinul k sebe ešte tuhšie. Pocítila som jeho dych na svojom krku a ešte teplejší dych pri svojom uchu.

„Vybral som si ťa, Nina, milujem ťa,“ šepkal mi nežne do ucha.

Dlaňami mi nežne zovrel tvár a pritlačil svoje pery na moje. Nežne, potom prudšie a vášnivejšie ma bozkával. Verila som mu. Všetko by som mu v tejto chvíli uverila. Je veľmi ľahké si privyknúť na lásku a na vášeň.

Jediné, čo ma privádzalo do rozpakov, v sprievode výbuchov smiechu, bol Aliho výraz tváre, keď sme mu oznámili, že cestujeme do Maroka.

„Vrátite sa, však? Lebo také absencie, aké má Samir, ja už nezvládam. Zase poklesnú objednávky,“ hromžil Ali s výrazom bezradnosti v tvári.

Chvíľu nám trvalo, kým sme ho presvedčili, že cestujeme len na tri týždne.

„Myslite vy dvaja už konečne na deti, predtým, ako sa zase nepohodnete. Aj na chudáka Aliho, čo to tu musí potom sám ťahať,“ neveriacky opakoval Ali ako papagáj.

„Šaty na svadbu už máte, princezničky moje? Také rozprávkové.“

Potom chytil Leilu a Samiu do svojho náručia a pobozkal ich na líčka.

Ali bol naším rodinným priateľom. Mnohé veci v minulosti v našom manželstve zachránil, naštartoval aj môj posledný odchod do Maroka. A pomáhal nám až do chvíle, kým sa po smrti svojho otca o nejaký čas nevrátil do svojej rodnej krajiny.

Pár dní pred cestou mi došlo, že v kufri mi chýbajú šaty. Na marockú svadbu, takú skutočnú, som dcérkam kúpila roztomilé šatôčky, so mnou to bolo o to horšie, že také šaty, aké som potrebovala ja, u nás nedostať.

„Kúpiš si v Maroku,“ Samir si s tým nerobil starosti, jemu stačil klasický oblek. Muži, tým sa žije ľahšie!

„Kúpim, tebe sa to povie.“

„Do svadby zostáva ešte týždeň po našom prílete. Nestresuj, Nina.“

Nestresovala som, len som baba a taká svadba v Maroku a v rodine, to určite nebude len tak. Ale v podstate som sa tešila, vždy som sa tešila do Maroka.

Prileteli sme do Maroka. Kolobeh môjho života mal tradičný rytmus. Nič sa nemenilo. Cítila som však, že tentokrát ma čaká niečo viac. Bonus v podobe rozrastajúcej sa rodinky. Abdul nás hrdo privítal aj s celým zvyškom rodiny. Ani nebudem opisovať, aká šťastná je vždy po našom príchode Samirova mama. Tentokrát nás však v Maroku čakali aj noví, budúci členovia rodiny. Veľmi som na nich bola zvedavá.