Katarína Soyka

PRÍŠERY Z PRÍMESTSKEJ ŠTVRTE

© HYDRA 2018

© Katarína Soyka 2018

Obálka a grafická úprava:

Martin „Cuco“ Luciak

Redakčná a jazyková úprava:

Tomáš Čačko

Vydal: Vydavateľstvo Hydra

HJC projekt, s.r.o.,

Ožvoldíkova 7, 84102 Bratislava

www.vydavatelstvohydra.sk

Všetky práva vyhradené

ISBN 978-80-89968-01-5

Publikáciu z verejných zdrojov podporil

Fond na podporu umenia

Sladký domov v mŕtvej štvrti

„Zanes im tortu,“ stručne navrhovala vždy praktická Aďa.

„Veď vieš, že nepečiem,“ namietala som, prevracajúc oči.

Zbytočne. Môj mobil emócie chladno odrážal.

Pohotová priateľka mala po ruke riešenie.

„Kúpiš. Ide o gesto, nebudete si vymieňať recepty.“

Nepochybne mala pravdu. Ibaže predstava, ako stojím pred dverami s neprirodzeným, takzvaným ústretovým úsmevom – Dobrý deň, som vaša nová suseda –, sa mi priečila.

Priateľka z detstva sa roky snažila vtesnať ma do spoločnosti normálnych a susedská návšteva bola jedným z bodov jej prevýchovy. Za chybný krok, alebo rovno prešľap, označila moju kúpu spustnutého holodomu so záhradou, ktorú takmer pohltil les. Zbytočne som sa bránila, že dom nestojí na samote, veď má susedov. Mal jediného suseda a to Aďa nepovažovala za poľahčujúcu okolnosť.

Aj moji rodičia sa novinke, že mám dom snov za dobrú cenu, tešili len do chvíle, kým ho neuvideli na vlastné oči. Driemal v sivých neomietnutých tehlách a pôsobil opustene. Oknami bez sklenených výplní slepo hľadel na svoju bezútešnú prítomnosť. Z balkónovej dosky na poschodí trčali železné roxory – bojovali s hrdzou. Som žalostný, sám! kričal na mňa, akoby vo mne vycítil spojenca.

Mnohé domy som odmietla pre pivnicu. V jednej bolo príliš veľa svetla, v druhej zasa málo vlhkosti, ďalšia bola naopak suchá a priestranná. Pivnica tohto samotára sa mi videla ideálna, padla mi do oka už pri prvej obhliadke. Vtedy som schádzala do podzemných priestorov spolu s neznámym mužom, majiteľom nehnuteľnosti. Držal v ruke baterku, lebo nefungovala elektrika. To muselo byť znamenie! Dom robil všetko preto, aby ma dostal.

„Vy sa nebojíte?“ podozrievavo vyzvedal majiteľ, asi zachytil môj očarovaný úsmev.

Často sa mi stávalo, že miesta alebo okolnosti, ktoré v iných vyvolávali strach, ma upokojovali. Desili ma, naopak, úplne bežné veci, ako napríklad preplnené ulice, nákupné strediská, predstieraný záujem a podobne. Mužova otázka si kladnú odpoveď vyžadovala, tak som mu ju ponúkla. Krehká žena sa predsa musí cítiť neisto s cudzím chlapom po tme. I keď, úprimne, bál sa skôr on než ja.

Ja som zacítila blízkosť čohosi nevysvetliteľného. Temnota ma volala, chcela mi niečo prezradiť. Šušťanie ma vítalo, jemne sa mi vtieralo do vlasov, akoby ma hladilo. Mohol to byť vietor alebo prievan. Muža striaslo, netúžil sa zdržiavať dlhšie. Ja som definitívne zatúžila k tomu miestu patriť. Akoby ma k nemu niekto neviditeľný a nedefinovateľný lákal, podivná prítomnosť bola v ňom priam zosobnená.

Klárááá, Klára, vitaj! šepkali hlasy. Bolo tu tajomstvo, ktoré so mnou chceli zdieľať.

„Bojím sa,“ potvrdila som podľa predpokladu, takže muž sa uspokojil a ďalej opatrne zostupoval s pocitom prevahy.

Vzrušene som za ním brala schod za schodom, pravou rukou sa dotýkajúc vlhkej omietky a hlboko nasávajúc prázdne zákutia. Domov! chcelo sa mi kričať.

„Viete, keď tu bude elektrika, prestane to byť také strašidelné,“ pridala som, aby o mne nezapochyboval. Ktovie, či by chcel kúpno-predajnú zmluvu uzatvárať s čudáčkou? Čudáci nevyvolávajú ani dôveru, ani dojem platobnej schopnosti.

„Je príšerný,“ Aďa pochválila môj vkus hneď pri prvej a zároveň poslednej návšteve v mojom hniezdočku. Vtedy už fungovali všetky lampy, zábradlie bolo osadené drevenými doskami a neťahala som ju do pivnice.

„Budeme sa radšej stretávať u mňa,“ dopila svoju kávu a viac ku mne naozaj nezašla.

Našťastie so zháňaním „dekorácií pre strašidelný zámok“, ako nazvala nábytok mojich snov, mi pomáhala.

Holá žiarovka visela z dreveného trámu na elektrickom kábli, osvetľovala zaprášenú povalu pod strechou, lebo zo svetlíka prichádzalo svetla málo. Vypínač sa voľne povaľoval na zemi. Do podkrovia som natiahla šnúry na bielizeň, vyniesla tam starú truhlicu a skriňu, čiernu, vyrezávanú, prelezenú červotočom. Zariadenie sa zjavovalo akoby šľahnutím čarovného prútika, boli to dary od známych. Vraj sa aspoň zbavia harabúrd. A klenot, hojdacie kreslo s pletenou výplňou operadla, mi venovala Aďa z dedičstva po babke. Pôvodne ho mienila vyhodiť.

Predstavovala som si, ako sa mi pomedzi šnúry naháňajú roztopašní neviditeľní, tak som si ich tušenú prítomnosť pomenovala od detstva, a do kresla sa mi hodila staršia pani, možno z inej dimenzie, s fajkou v ruke.

„Ocením, ak mi svoje ilúzie na nos vešať nebudeš,“ napomínala ma pragmatická priateľka so smiechom. Dávno neriešila moje živo dokresľované morbídne predstavy. „Lebo dnes nezídem v paneláku ani do mangľovne.“

K domu patril pozemok v tvare obdĺžnika. Bujnela na ňom vegetácia a z troch strán ho obháňal plot s drôtenými okami. Keby porast dostal svoju šancu, mohol sa z neho stať exotický prales. Ľudia strhaní životom a bez fantázie videli burinu. Ja som faune ponechala slobodu a už dnes ma niektoré nezávislé lúčne kvetiny prerástli, menia sa na dreviny.

Fasádu som neomietla, aby dom nestratil čaro trochu pochmúrnej hĺbavej stavby. Civilizovaný múr z poctivých tehál zatretý bielou omietkou ma oddeľoval iba od suseda. Svojou výškou zakrýval celý jeho príbytok, schovával ho pred očami zvedavcov, čím umožnil budovať sídla od atómového krytu po tajnú väznicu, samozrejme, mojim predstavám.

Spoza plota ku mne doliehali rôzne zvuky. Rev zvierat by svedčil o súkromnej safari, mečanie oviec či kôz nahrávalo agrofarme alebo minizoo. Ibaže okolo zvierat býva veľa starostí. Dovoz krmiva, či odvoz odpadu by som si musela všimnúť. Napadlo mi, že si sused zvieracie hlasy púšťa ako psychoterapiu, údajne to niektorí ľudia robia. Mňa zvieracie zvuky desili, napĺňali ma obavami, či sú všetky zvieratá v poriadku, či im niečo nechýba. Na upokojenie by som uprednostnila harmonickejšie tóny. Napríklad kvapkanie vody, pravidelné kvap, kvap, kvap, lebo v každej kvapke sa ukrýva odkaz morí a jazier:

Kým sme tu, kvap,

máš čo piť, kvap.

Kým sme tu,

máš čo piť.

Alebo vŕzganie parkiet, či dokonca ticho, vo mne vyvolávali fantastický stav blízky tranzu. V tichu býva množstvo zvukov alebo ich prísľub. A cítiť v ňom tušenú prítomnosť.

Na tráve pred susedovým plotom sa denne vystriedali tri-štyri autá, z toho dve tam parkovali pravidelne. Pán spoza plota bude asi veľmi spoločenský typ. Alebo pani. Čo ma desilo a fascinovalo zároveň. Ešte aby to nebol mafián, tí tiež bývajú spoločenskí. Na odľahlom mieste, bez svedkov... tam by sa mohli diať veci.

Spoločenský život

Podobné úvahy sprevádzali moje nervózne prípravy na stret s realitou, na zdvorilostnú návštevu u suseda za plotom. Vyložila som bábovku z igelitového vrecka na tácku, na tvár si nasadila bezstarostný výraz. Ideme nato!

V predsieni som sa pristavila pred mahagónovým stolíkom so zrkadlom, Aďa tvrdila, že som zaň dala majland. Lacný fakt nebol. Nechala som sa uniesť predstavou, že budem mať sluhu. Vysokého bielovlasého muža v čiernom obleku, so strnulými pohybmi a mramorovým hlasom. Zdvihne telefón a bez štipky emócií mi ohlási: „Madam, to je pre vás.“

Vidlicový aparát čiernej farby s číselníkom vynikal na bielom háčkovanom obrúsku. Háčkovala ho Aďa, ja som nikdy nebola na domáce práce.

Hodila som po sebe očkom, ťažko niekomu vysvetľovať, prečo milujem ružovú farbu. Možno preto, že mi ide k vlasom, očiam a všetkému, čo sa k modrookým blondínam hodí.

Bola by vhodnejšia dlhšia sukňa, nech na prvej návšteve nepôsobím vyzývavo? Prepadli ma obavy. Biela blúzka kancelárskeho typu hádam každého schladí. Zhodnotila som svoj zjav vzápätí.

Bábovku som ešte mohla posypať cukrom. Nemám potuchy, ako majú sladkosti správne vyzerať.

A už vôbec nie, ako majú chutiť.

Ale skúste ľuďom na návštevu priniesť tyčinky! Nechcela som byť po prvýkrát za podivienku. Nové miesto, noví ľudia, šanca vytvoriť si nové renomé. Občasné návštevy sa zrejme stanú realitou, sem-tam niekoho pozvem na kávu aj ku mne domov.

Okrem Adi ku mne nik nechodil.

A Aďa nikdy viac. Zasmiala som sa jej striktnému vyjadreniu a ešte raz som sa nadýchla vykročiac von z dverí.

Tri schody a šup medzi bylinky. Voňali nádherne, pár sa mi zaplietlo do vlasov. Vydupaný chodníček ma popri múre viedol k bráne. Určite sa časom nájde niekto, kto ju natrie trebárs nazeleno, lebo bordová pôsobila hrdzavo a od zámku sa stratil kľúč. Sa stratil, moja prísna matka by krútila hlavou. Kto je to sa? vždy sa pýtala. No, nech je to ktokoľvek, kľúč zmizol, takže brána ostávala stále otvorená.

Moje vnútorné úvahy prerušil pohyb v tráve, čosi okolo mňa zavialo, ofúklo mi tvár. Obzrela som sa po vetre, medzi gigantickými lopúchmi a rebríčkami zastal čelom k susedovmu múru cudzí muž. Hľadel naň nepriateľsky, akoby mu vyčítal, že mu stojí v ceste. Zvádzali boj, mňa si nevšímali.

Námietky sa mi zadrhli v hrdle. Muž bol divný. Krátke, úplne biele vlasy sa zvláštne nehodili k jeho mladej tvári a studeným modrým očiam. V dlhom čiernom kabáte pôsobil smiešne, vonku mohlo byť cez tridsať stupňov. Napriek tomu by sa nik neodvážil vysmiať ho.

Si na mojom pozemku! Odhodlávala som sa na protest. Ste na mojom pozemku! Napadlo mi, že bude lepšie neznámemu vykať, akokoľvek mlado vyzeral.

Odrazu sa rozbehol hlavou proti múru, znamenie barana muselo mať akčný horoskop. Ozvala sa rana. Pár tehál odstrelilo do strán, nový otvor kopíroval mužovu siluetu. Vytvoril skratku, možno okno do inej dimenzie. Adrenalín ma povzbudil k nečakanej aktivite, všetečnosť zvíťazila nad mojím strachom. Vrátila som sa pár krokov späť a nakukla skrz dieru v plote. Sprístupnila mi susedov dvor aj dom a obrala ho tým o dávku tajomnosti. Dlhý žltý bungalov s hnedou keramickou škridlou pôsobil usadene. Bol presvetlený množstvom veľkých okien s bielym rámom, rovnako biele boli aj vchodové dvere. Za plotom neležala žiadna mŕtvola, ani otrasená existencia s rozbitou hlavou, neostali tam ani stopy po krvi. Vandal zmizol. Záhada. Moju zvedavosť naplo na prasknutie. Kam sa stratil bielovlasý muž? Prečo po ňom neostali náznaky v tráve? Zeleň bola nízka, sused ju očividne, na rozdiel odo mňa, kosil. Prosím, nech to nie je snob túžiaci po návrate k prírode s anglickým trávnikom! Neznášajú lúčne kvety! Radšej by som hlasovala za toho mafiána.

Zalial ma studený pot. Čo ak to je mafián?!

Nie, nie. Netreba ma počúvať, kým si veci nepremyslím. Dala by som prednosť trebárs hipisáckej komunite. No, to je jedno.

S hlavou zastrčenou do otvoru som pár chvíľ zvažovala, či je slušné využiť čerstvú skratku alebo sa mám radšej vybrať dookola, ako bol pôvodný plán a čerstvé vylepšenie ignorovať.

Preložila som si bábovku z pravej ruky do ľavej a pretiahla sa novým vchodom.

Nik ma nezastavil, o diere zrejme nik netušil. Okrem muža, ktorý ju vytvoril. A ten sa vyparil.

Priedomie s hnedo-bordovými kachličkami ma tromi širokými schodmi vynieslo k vchodovým dverám, tam som opäť zaváhala. Boli totiž otvorené. Stačilo zatlačiť ich ešte o kúsok viac a urobiť ďalší krok.

V predsieni sa po zemi povaľovalo množstvo mužských topánok a šľapiek, jedny lodičky na veľmi vysokom podpätku. Všetky vešiaky boli prázdne, na lavičke ležala vôdzka s náhubkom.

Prekročila som prah.

Za vnútornými dverami s tromi radmi sklenených výplní sa odohrával súboj tieňov. V duchu ma zamrazilo. Matné siluety rozhadzovali rukami, bolo počuť praskanie nábytku, ozýval sa krik.

Stuhnuté nohy sa odliepali od zeme, patrili mne. No na rozdiel odo mňa vedeli, kam smerujú. Každý krok sa pre mňa stával neprekonateľnou námahou, napriek tomu som postupovala vpred. Prečo? Ťažko vysvetliť. Čosi ma volalo dnu. Niečo ma priťahovalo osudovou silou, ktorej som sa musela podriadiť. Odchod neprichádzal do úvahy. Ak bude za dverami bielovlasý muž, potom vyvolal konflikt a ja som potrebovala vedieť, či tam je.

Moje zelektrizované prsty prejavili vlastnú vôľu a siahli na kľučku. Miestnosť sa otvorila. Na jej prahu som vrástla do zeme, sledujúc zápas a kmitajúc očami v zúfalej snahe vyhodnotiť situáciu.

Lomili sa traja muži. Fyzické násilie, ktoré nebeží z videozáznamu v bezpečí domova, ale priamo pred očami, vyvoláva pravú nevôľu, chuť zmiznúť, stratiť sa, neexistovať.

Na moju prítomnosť nik nereagoval. Možno sa mi zmiznúť podarilo.

Prvý mi padol do oka atletický dlháň v bielom tričku. S rozpustenými blond vlasmi vyzeral ako veterný kráľ. Vial rameno pri ramene s na ježka vystrihaným svalovcom v sivom tielku, ktorý ho očividne bránil pred niekým, kto sa mihal pomedzi nich. V krátkych prestrihoch, tak sa javili pohyby „mihotajúceho“, zavial čierny plášť a výrazne biele vlasy. Je tu! Baran v akcii.

Rany, ktoré na tvárach a iných častiach tiel mužom spôsoboval, sa zjavovali akoby zázrakom. Šmyk sem, preťaté líce, skok tam, dotrhané tričko, šup a hop, škrabance na zápästí. Ani na chvíľu som nepochybovala o tom, kto je tu doma. Keby tu totiž býval bielovlasý, dávno by naše pozemky neoddeľoval biely múr.

Muži ho na chvíľu úspešne zdrapli za ruky a natiahli ako prak, takže sa zdalo, že majú prevahu. Lenže on vystrelil. Blondiaka stiahol na zem, zároveň výkopom prerazil nos jeho druhovi v sivom tielku, ktoré hneď zaliala krv. Muža však bolesť nezastavila. Naopak. Hodil sa k nohe, na ktorej baran udržiaval balans, potiahol ju k sebe a čierny plášť rozplachtil ovzdušie. Jeho majiteľ s tupým rachotom pristál na svojom nechránenom temene.

Blondiak situáciu využil, prekotúľal sa cez padnutého, jeho pravú ruku uchopil do páky. Trvalo pár sekúnd, kým si uvedomil, že nič nedrží. Obaja domáci vyskočili na nohy, akoby to mali dohodnuté, a rozhliadli sa po miestnosti. Biele vlasy zaregistrovali pred kuchynskou linkou, stála oproti mojim dverám. Sedela na nej žena s bujným poprsím v čiernych šatách, s bohato našľahanými lokňami. Nohy v lodičkách s ihličkami držala stiahnuté pod sebou, čierne silonky so širokými okami nelichotivo vypĺňala jej cmarová pokožka, rovnako cmarovej konzistencie. Z výrazne na červeno namaľovaných pier sypala nadávky, mávajúc pritom rukami.

„Vypadni, ty sviňa! Nechaj nás! Ty si porušil dohodu a ešte si dovoľuješ!“ Akoby kričala do vzduchu. Prišelec v čiernom plášti ju ignoroval, čakal na útok oboch mužov.

Vyrazili jeho smerom v tom istom okamihu, stoličky odfrkávali od stola ako kvapky vody vo vetre.

Atlét v bielom tričku dorazil prvý. Baran ho čakal, sklonil sa, takže rozpálený chvost kométy z blond vlasov preletel ponad neho v krásnom oblúku, ktorý končil na lopatkách. Bielovlasý si veterníka na zemi osedlal, pravačku napriahol priamo do jeho tváre. Zovretá ruka však nečakane zmenila trajektóriu, vychýlená telom obrancu v sivom tielku, ktorý priateľovi dorazil na pomoc. Muži sa v sivo-čiernom klbku prevaľovali a bojovali na blondiakovej tvári. Čierny plášť sa zo zovretia vymotal, odplazil sa ako tieň, zmizol a vzápätí zavial záclonou pred oknom vpravo. Domáci sa rýchlo spamätali. Blondiak vyrazil k oknu, prudko brzdil pred stolom, zošuchol sa popod stôl a na druhú stranu, na rozdiel od toho v sivom tielku, ktorý sa zaprel rukami o stôl a preskočil ho. Atlét v bielom opäť dorazil o pár stotín sekundy skôr. Tieňový hráč čakal iba na to. V rukách držal nôž. No možno ho mal aj predtým, až teraz som si ho všimla ja. Ľavou rukou zdrapol dlhovlasého za krk a, v letku, ho zložil na stôl. Pravú ruku natiahol na ranu, ktorú mu supersamec v sivom tielku opäť nechcel dovoliť. Narazil do neho ramenom, čím ostrie noža mierne vychýlil, skĺzlo po bicepse jeho priateľa a priklincovalo ho kúskom kože o drevo. Blondiak zasyčal. Démon v čiernom plášti nato zasvišťal v rozmazanej čierno-bielej stuhe, preskočil odvážnemu ochrancovi v sivom tielku za chrbát, neviditeľným chmatom mu vykrútil ruku a vykĺbil rameno. Potom vyskočil na stôl.

Praskanie kostí, výkrik bolesti a pach krvi vo mne spustili alarm. Akoby mi rozkmitali všetky bunky na pokožke a rozohriali krv pod ňou. Čosi ma strhávalo do víru obáv, zacítila som pachuť smrti. Hra sa skončila. Muž v čiernom plášti sa chystal prekročiť hranice čohosi posvätného. Zlostne kopal dlhovlasého do tváre, syčiac: „Odber krvi mi zakázali. Ani nemám hlad. Zastreliť ťa vraj nemôžem. Ťažko by sa to vysvetľovalo. Som zvedavý, ako sa bude posudzovať toto!“

Nôž v jeho ruke vyrazil na cestu. Červená kontrolka v mojej hlave zablikala. Ostrie sa zablyslo, všetci v miestnosti zadržali dych.

„Stop!“ vystrela som pred seba dlaň s jedinou myšlienkou: Nech zhorí v pekle!

Obzrel sa za mnou a vzplanul ako fakľa. Vybuchol v množstve iskier, ktoré sa zakrútili do špirály a sypali k zemi, kde vyhasínali vo vločkách popola, vytvárali sivo-bielu hromádku.

„Rado, si v poriadku?“ žena v čiernych šatách zoskočila so starostlivým výkrikom z kuchynskej linky a utekala na pomoc fešákovi s vykĺbeným ramenom. Zvíjal sa od bolesti, ranenú ruku si pritom pridŕžal strnulo vystretú pred sebou.

Takže muž v sivom tielku sa volá Rado, poznamenala som si v duchu.

Blondiak zatiaľ zliezol zo stola. Spod bieleho rukáva mu vytekal potôčik krvi a vytváral na tričku zaujímavý fŕkaný vzor. Pribehol zranenému na pomoc, vykĺbené rameno mu silou zatlačil späť.

V tej chvíli vstúpil do miestnosti ďalší muž. Prichádzal spoza kuchynskej linky, museli sa tam ukrývať dvere. V rukách držal uterák, otieral si do neho dlane. Bol nižší a zavalitejší v tom kulturistickom zmysle. Dlhé tmavohnedé vlasy mal do vrkoča zviazané kusom kože. Rýchlo vyhodnotil situáciu, pribehol k ostatným.

„Ste všetci v poriadku?!“ starostlivo zisťoval upokojujúcim barytónom.

Napätím prekrvené tepny mi naraz vytĺkli duchaprítomnosť a podrazili nohy. Ktosi ma usadil za stôl, odkiaľsi som začula slová: „Dáš si kávu?“

S pohľadom fixovaným na biely obrus som sa potrebovala spamätať. Snová prítomnosť ma izolovala od skutočnosti a vnorila do apatie.

Kávu? Určite. Kávu, áno. Myšlienkam sa nedarilo artikulovať, vybrúsiť súvislé odpovede.

Hľadela som do šálky, lahodný tmavý nápoj sa ligotal vďaka slnečným lúčom prichádzajúcim spoza okna.

„Vravel som, že musí byť naša,“ ktosi komentoval moju prítomnosť z pre mňa podivnej neosobnej diaľky zastretej hmlou z inej galaxie.

Možno nehovorili o mne, možno áno.

Mne to bolo jedno.

„Kto iný by si vybral také miesto?“

Para stúpala nad šálku, vytvárala tunel, zakrútila sa. Na hladine sa z peny formoval obraz.

Pridala som lyžičku cukru a pár kvapiek mlieka.

„Gabriela bude vedieť,“ hovoril ženský hlas.

Penové bubliny sa zoskupovali, modelovali špicatý nos a maľovali oči, tmavé, ostré, prenikavé a nebezpečné.

„Naša nie je,“ nový hlas, hlboký alt, sa ozval celkom blízko mňa. Precitla som.

„Ako sa voláš?“ pýtala sa ma staršia žena, možno päťdesiatnička s vlasmi odfarbenými na červeno a očami zelenej farby. Mala ich zasadené hlboko do tváre a mierne zošikmené. S vysunutou bradou pôsobila hranato, rovnako ako celá jej postava. Dalo by sa povedať, že je väzba, aj pri tej výške.

„Klára,“ odpovedala som. „Priniesla som bábovku,“ zahľadela som sa do svojich prázdnych rúk. Nečinne ležali vedľa šálky s nápojom. „Na zoznámenie,“ dodala som.

„Pozrite,“ žena vysvetľovala prítomným, ktorí sa zhŕkli okolo stola a hľadeli na nás. Teda prevažne na mňa. „Čarovať nevie, tým som si istá.“

„Spálila Bartolomeja trikom z dlane,“ nesúhlasila mladá žena z kuchynskej linky. Teraz na linke nesedela, postávala pri okne. „Spálila si ho, však?“ pýtala sa priamo mňa.

Mlčky som krútila hlavou, lenže skoro som si sama neverila. Naozaj to vyzeralo, akoby som ho spálila ja.

„Má auru. Jej farba sa ani nedá určiť, taká zmäť z celého spektra to je,“ nevedela presne definovať staršia žena. „Ale že k nám nepatrí, zato ručím,“ odmietavo krútila hlavou.

„Dievča,“ po druhom boku si ku mne prisadol ten muž, ktorý sa do bitky nezapojil. „Uvedomuješ si, čo sa stalo?“ mal láskavý hlas. Upokojujúci, chápavý.

Pokrútila som hlavou.

Cez stôl sa ku mne naklonil sexidol v sivom tielku. Rado.

„Odrovnala si Bartolomeja!“ zapieral sa oboma rukami naraz, aby mi situáciu osvetlil. Takže jeho zranenie ramena nemohlo byť vážne. Pri snedej pokožke pôsobili jeho zelené oči prenikavo a pery trochu vyblednuto, zato biele zuby mu doslova žiarili v širokých ústach. „Dokázala si skoro nemožné!“ pokračoval, akoby ma presviedčal. Nebola som si istá o čom. A bol mnou nadšený.

„Toto nám neprejde,“ našľahaná krásavica jeho nadšenie nezdieľala. Otočila sa k oknu a ruky si založila pod bujné poprsie. „Laurent prišiel o muža, niekto mu musí vysvetliť, čo sa stalo,“ krútila hlavou. Polodlhé vlasy mala natočené do veľkých vĺn, v ktorých sa jej strácala biela čelenka. Širokým čiernym opaskom sa na rovnako čiernych šatách s bielym golierikom snažila nielen naznačiť, kde má pás, ale aj potlačiť pár faldov.

„Klára,“ opäť sa z neosobných hlbín vynáral upokojujúci barytón.

Otočila som sa k nemu, v hnedých hrejivých očiach mal pochopenie a trpezlivosť.

„Poznáš Laurenta Viniša?“

Laurent Viniš, neoficiálny kráľ miestnej mafie, majiteľ kasína a erotického salónu, v súčasnosti poradca ministra financií.

Prikývla som.

„Bartolomej bol jeho človek,“ pokračoval. „Musíme mu vysvetliť, čo presne sa tu stalo. Možno bude sám lepšie vedieť, čo Bartolomejovo samovznietenie spôsobilo.“

„Bartolomej bol upír,“ nevrlo konštatovala staršia žena sediaca po mojej ľavici.

Že upír! Mala som chuť sa rozosmiať alebo si poťukať do čela. Nič z toho som neurobila.

Zaostrila som na jej pery, drobné vrásky prezrádzali, že je tuhá fajčiarka.

„Počula som už všeličo, ale o upírskom samovznietení ešte nie,“ dodávala nesúhlasne. „Horia pomerne ľahko, to áno. Ale najskôr ich musí niekto zapáliť. Čo také jednoduché nie je, lebo nepočkajú, kým škrtne zápalka.“

„Všetci sme to videli,“ znova sa k nám obrátila čiernovláska. „Môžeme to dosvedčiť. Klamať mu nemôžeme,“ váhavo sa zadívala priamo na mňa, akoby sa mi tým ospravedlňovala. „Oklamať ho nedokážeme. Má špehov všade, asi dávno vie, čo sa prihodilo. Napriek tomu bude očakávať naše vysvetlenie.“

Stíchli.

Zadívala som sa na stôl. Uprostred stál na bielom obruse tanier s bábovkou. Možno tou mojou. Načiahla som sa po kúsok a odhryzla si z nej. Nechodievam na návštevy, lebo ľuďom nerozumiem. Ani týmto. Rozprávali veľa a jeden cez druhého. Ibaže, nech hovorili čokoľvek, mala som celkom nový pocit. Pocit, že k nim patrím.

„Hej!“ radostne zaskandoval atlét v bielom tričku, kvôli ktorému zjavne všetko začalo. Zrejme v mojom pohybe videl hrdinský čin. Kopance mu z tváre mizli očividne, jeho pokožka sa vystierala, akoby ju niekto nafukoval zvnútra. Tiež si prisadol za stôl, načiahol sa po bábovku a odhryzol si z nej. „Problém vyriešime. Klára Laurentovi dosvedčí, že Bartolomej vzplanul sám a bude všetko po starom,“ prehltol. „Si si istá, Gáby, že Klára nie je trebárs neaktívna čarodejnica?“ oslovenie patrilo staršej žene po mojom boku.

Hneď mi zaplo. Gabriela Sysľová, vystupujúca pod menom Gáby de Sábe, riaditeľka vysokej školy čarodejníckej bez akreditácie, napriek tomu prekvitajúcej. Aha! Videla som ju v správach. Predstavovala svoju univerzitu so všetkou vážnosťou, čo pôsobilo ako pokus o recesiu alebo vtip.

Naše diplomy nikto uznávať nemusí. Pravosť potvrdzuje sama prax, presviedčala divákov.

„Táto žena,“ namierila na mňa dlaňou a krútila pritom hlavou, „čarovať nevie, ak nerátame jej čarovný vplyv na mužov.“

Chlapci sa uškrnuli, všetci traja naraz, a aj plážový inžinier v sivom tielku, Rado, si k nám konečne prisadol.

„Čo teda znamená jej aura?“ pýtal sa barytón vedľa mňa. Človek by mal skoro chuť schovať sa v jeho náručí a nechať ho, nech sa pobije so svetom za všetkých slabých.

Gáby pokrčila ramenami, zobrala si kúsok bábovky a s plnými ústami dodávala: „Je čudná. Má trochu z každej farby. Skús pomiešať plastelíny, taká ti ostane. Z toho hádať neviem.“

„Vitaj medzi nami čudnými, Klára,“ usmial sa na mňa barytón, tak som mu úsmev opätovala. Keby nebol taký mladý, pasovalo by mu oslovenie otec. „Prečo si si vybrala bývanie na samote pod hrozivými pazúrmi lesa?“ Otázkou ma zaskočil.

„Má...“ váhala som vyliezť s pravdou von, „krásnu pivnicu a povalu.“

Prítomní sa bez výnimky rozosmiali.

„Vyzerá strašidelne,“ s potuteľným úsmevom vysvetľovala za všetkých kyprá čiernovláska.

„Nie, skôr tajomne! Pripadal mi opustený a nespravodlivo odsúdený, aby chátral,“ zabojovala som o povesť milovaného príbytku.

„No, samozrejme. Máme to tu, niet pochýb,“ Rado sa postavil. „Má auru a straší jej vo veži. Zlož karty, Klára, si medzi svojimi. Idem sa prebehnúť a som si istý, že kožušiny sa nezľakne, ani...“ ponaťahoval sa bez toho, aby vetu dokončil.

„Myslíš?“ overoval si voľačo atlét v bielom tričku. Po celý čas pri stole nedokázal pokojne obsedieť, vrtel sa a obzeral, akoby očakával návrat nebezpečného muža s bielymi vlasmi. Lenže všetci sme vedeli, že ten už sa nevráti.

„Má auru a býva za plotom. Potrebuješ ďalšie dôkazy, David?“ argumentoval sexi Rado, tielko si pretiahol cez hlavu, čím odhalil svoju príťažlivú vypracovanú hruď a sebavedome na mňa žmurkol.

Asi by som na neho nemala tak civieť.

Spolu s ním sa dvíhal David.

„Nepôjdeš s nami, Boris?“ to volal majiteľa otcovského barytóna.

„Nie som si istý,“ rozvážne namietal otec kulturista.

„Pôjdem, deti,“ aj Gáby sa dvíhala na odchod. „Dievča je očividne v šoku, tak ju nevyplašte, kým zistíme, čo to má za auru. Aby niekto len tak upaľoval upírov?! Fakt som o tom ešte nepočula.“

Jej odchod som viac nesledovala, lebo vo dverách pri kuchynskej linke zastalo zviera. Veľké, mačkovité. Tiger to byť nemohol, lebo ten má pruhy. Levica? Nebola som si istá. Srsť farby mocca grande, zelené oči sústredné na mňa. Pohlo sa dovnútra kuchyne, metalo chvostom zo strany na stranu, suverénne si vykračovalo z laby na labu. Videli ho všetci, no nereagovali. Rozprávali sa medzi sebou, pripravovali sa na večer. Vraj, ak som upálenie upíra nezavinila, mala by som aspoň dosvedčiť jeho samovznietenie. U Laurenta budeme chránení štatútom poslov, ktorý nám zabezpečí aj návrat.

Ich reči ku mne doliehali cez vzduchovú bublinu, ktorá menila ich hlasy, takže zneli duto. Šelma úplne pohltila moju pozornosť. Prešla poza mňa do predsiene, cestou sa mi obtrela o rameno. Stuhla mi šija, až po chvíli som sa nenápadne obzrela za seba. Chvost sa strácal za dverami.

„Neujde?“ opatrne som skúsila upozorniť susedov na prítomnosť nevídaného tvora.

Civeli na mňa, akoby nevedeli, o čom hovorím.

„V plote je diera,“ dodala som teda.

„Do psej matere!“ zanadávala mladá v čiernom a Boris vedľa mňa skutočne zavrčal.

„Prepáč,“ vyhŕkla ospravedlňujúco. „Ja len, že plot musíme opraviť, aby nám sem nenakúkali...“ zarazila sa, pohľad jej padol na mňa. „Tým nechcem povedať, že ty nakúkaš, ale... okoloidúci.“

Prikývla som. Jedinou okoloidúcou bola počas rekonštrukcie môjho domu pani v strednom veku v krikľavej bledomodrej bunde s pleteným vrkočom prehodeným cez plece. Vídala som ju, keď čakávala na zastávke, alebo prechádzala okolo môjho plota do lesa. Už sme si aj kývli, začneme sa normálne zdraviť.

„Tak ja už pôjdem,“ zašepkala som nesmelo, neistá, ako dlho je slušné zotrvávať na prvej návšteve. Obzvlášť za týchto podivných okolností.

„Večer po teba príde David,“ dvíhal sa od stola aj Boris. „Ako sme sa dohodli.“

Túto časť dohody som v rozrušení prepočula. Spomínali návštevu vo Vix klube. Až teraz mi došlo, že so mnou po celý čas rátali. Najhlučnejší bar v samom centre mesta, a to som sa chcela stratiť. Však sa stratím. V dave.

Koniec ukážky