Slavomír Michálek

HISTÓRIA ZADNÝMI DVERAMI

Menej známe príbehy zo slovenských aj svetových dejín

Elektronická kniha

HISTÓRIA ZADNÝMI DVERAMI

Slavomír Michálek, ed.

Prvé vydanie

Copyright © Historický ústav SAV, 2018

Copyright © Slavomír Michálek, ed.

Slovak edition © Vydavateľstvo Premedia, 2018

ISBN 978-80-8159-680-3

PRVÁ ČASŤ

Menej vážna
tvár zákonníkov a kroník

Nekradni chrta, lebo...

Zločin a trest v germánskych zákonníkoch

Peter Bystrický

V 4. storočí Rimania ešte dokázali odolávať germánskym vpádom, ktoré mali zväčša lúpežný charakter. Germánov, ktorých usadili na svojom území navyše pomerne úspešne integrovali: zapájali ich do ochrany hraníc, ich elitu začleňovali do politického systému a ostatných asimilovali. Po obdobiach chaosu a bojov o moc sa rímskym cisárom na západe i východe postupne do konca 4. storočia podarilo situáciu dostať pod kontrolu. Väčšinu útočníkov vytlačili naspäť za Rýn a Dunaj alebo s nimi uzavreli rôzne viac či menej výhodné spojenecké zmluvy.

Germánsky vpád na územie Rímskej ríše

Začiatkom 5. storočia však Germáni vpadli na územie Rímskej ríše v ohromných množstvách. Vydesení rýchlym pádom ríše gótskych Greuthongov chceli uniknúť pred Hunmi a nemali v úmysle vrátiť sa späť. V roku 406 sa Vandali, Svébi, Alani a ďalšie menšie kmene prevalili cez rýnsku hranicu a prešli Galiou až do Hispánie a odtiaľ neskôr až do Afriky. Na západnom brehu horného Rýna sa v oblasti Wormsu usadili Burgundi a kolaps rímskej obrany využili aj Frankovia, v tej dobe žijúci už na oboch brehoch rieky. Začali obsadzovať nielen ďalšie územia v provincii Germania II (Germania Inferior) v údolí Meusy a Moselly, ale prenikať aj do provincie Gallia Belgica. V roku 408 Vizigóti vytlačení na Balkán opäť vpadli do Itálie a v roku 410 sa im podarilo obsadiť Rím. V Itálii však nezostali a presunuli sa do južnej Galie a Hispánie. V roku 410 Rimania pod tlakom Anglov, Sasov a Piktov evakuovali Britániu a ponechali ju jej osudu.

Germáni nemali v úmysle Rímsku ríšu zničiť ani ju oslabiť, chceli len bezpečne žiť na jej území ďaleko od Hunov, chceli obrábať pôdu a – obzvlášť tí urodzení – žiť ako Rimania a zastávať rímske funkcie. Slabnúca Rímska ríša už nedokázala včas zlomiť vojenskú silu početných a dobre organizovaných germánskych kmeňov a podriadiť si ich. Germáni si preto uchovali svoju nezávislosť a následne dokázali presadiť aj svoju politickú moc. Prispeli tak, hoci nechtiac, k postupnej zmene vyspelej antickej mestskej civilizácie na fragmentovanú vidiecku spoločnosť včasného stredoveku.

Súžitie dvoch rôznych etník s odlišnými jazykmi, zvykmi, organizáciou a na rôznom stupni civilizačného vývoja – podriadených, ale väčšinových Rimanov, a menšinových, ale vládnucich Germánov – prinášalo mnohé praktické problémy. Keď sa germánske ríše na rímskom území uchytili a stabilizovali, začalo byť zrejmé, že je nutné presnejšie definovať zákony pre Rimanov i barbarov, aby ich mohli súdy jednotne a efektívne presadzovať. Spísať zákony bolo nutné aj preto, že Germáni začali žiť na území, kde písmo a právna kultúra mali už stáročnú tradíciu a kde úradníci a sudcovia formujúcich sa germánskych ríš, z ktorých časť boli pôvodom Rimania, by inak nemohli riešiť spory podľa práva, ktoré nepoznali. Germáni boli na území Rímskej ríše cudzincami a za cudzie považovali aj rímske zákony. Naďalej sa preto držali svojho zvykového práva.

Na území germánskych ríš tým pádom vznikali dva druhy zákonníkov, leges Romanae pre Rimanov, excerpovaný z rímskych zákonníkov a prác rímskych právnikov, a leges barbarorum pre Germánov. Keďže Germáni považovali všetky spory za súkromné, oba druhy zákonníkov pokrývali najmä súkromné právo, ktoré riešilo vzťahy medzi jednotlivcami a chránili majetok, osoh, zdravie a životy súkromných osôb. Popri sebe tak v germánskych ríšach začali fungovať dve právne sústavy – rímske právo, ktoré malo za sebou stáročný vývoj od zákonov malej republiky po zákony platné pre všetkých rímskych občanov na území celej Rímskej ríše, a zvykové právo jednotlivých germánskych kmeňov. Barbarské zákonníky sa do určitej miery snažili riešiť aj rôzne konflikty medzi väčšinovými Rimanmi a menšinovými Germánmi. V neskoršom období sa už všetci obyvatelia riadili jedným právom.

Rímske a germánske zákonníky

Prvé germánske zákonníky, vizigótsky, burgundský a sálsky, boli spísané už pomerne skoro, v druhej polovici 5. storočia a na prelome 5. a 6. storočia. Vychádzali zo zvykového práva jednotlivých kmeňov a vznikali podľa rímskych vzorov. Ich autormi boli zrejme rímski právnici alebo znalci rímskeho práva, ktorí boli ochotní pracovať pre svojich nových pánov. Tieto zákonníky spísané v latinčine (s výnimkou anglo-saského zo 7. storočia) sú tak jedným z najlepších dochovaných dokladov o snahe Germánov priblížiť sa vyspelým Rimanom. Len veľmi málo je známa zákonodarná aktivita iných kmeňov na rímskom území – Vandalov, Svébov či Ostrogótov. Je to buď preto, že ich zbierky zákonov a kráľovské výnosy sa nezachovali, alebo preto, že prevzali a používali vizigótsky Eurichov kódex, ktorý mal veľký vplyv aj na iné germánske zákonníky a ako vzor im slúžil ešte aj v 8. storočí. Tieto zákonníky síce majú niektoré spoločné prvky s právom iných germánskych i negermánskych kmeňov, líšia sa však najmä tým, že zachytili prechod kmeňovo organizovanej spoločnosti na spoločnosť feudálnu. Sú jedinečným svedectvom systematizácie zvykového práva, ktoré už vtedy bolo vo fáze rozkladu, a zároveň barbarizácie rímskeho práva, a tiež dôležitým, a v niektorých prípadoch aj jediným prameňom pre skúmanie spoločnosti raných feudálnych štátov, ktoré vznikali v západnej Európe.

Rímske právo, ktoré sa stalo vzorom aj pre barbarské zákonníky, dal v 5. storočí kodifikovať cisár Theodosius II.

Zvykové právo bolo výsledkom spôsobu života počas dlhého časového obdobia. Bol to z pokolenia na pokolenie ústne odovzdávaný súbor tradícií, zvykov a mravných zásad, ktoré boli pre všetkých morálne záväzné a do určitej miery aj posvätné. Každý príslušník kmeňa mal právo byť súdený podľa kmeňových zákonov, t.j. podľa práva svojich predkov. Zvykové právo bolo teda predovšetkým osobné právo, to znamená, že zákon, podľa ktorého sa mal človek súdiť, sa určoval na základe jeho osoby (jeho pôvodu a príslušnosti) bez ohľadu na to, kde sa v danom čase nachádzal. Preto aj napríklad Burgundi, hoci si ich už v 6. storočí podrobili Frankovia, alebo neskôr aj Longobardi podrobení v 8. storočí, si ešte dlho potom udržali výsadu súdiť sa podľa svojho práva.

Bežné spory medzi stranami sa v germánskom zvykovom práve riešili na úrovni rodín a rodov. Vážnejšie previnenia, ktoré sa týkali celej komunity, napríklad zrada alebo zbabelosť, sa už zrejme súdili na ľudových súdoch za účasti vážených alebo dokonca všetkých slobodných členov kmeňa. Rímske zákony (a napokon aj dnešné zákony) naopak zvyčajne súviseli s teritorialitou práva, to znamená, že človek sa mal súdiť podľa práva, ktoré platilo na určitom území. Tieto zákony boli výsledkom vedomej legislatívnej činnosti právnej autority (zvyčajne hlavy štátu), ktorá ich svojou politickou mocou aj garantovala, zaviedla do platnosti a vymáhala ich presadenie.

Zvláštnym prvkom v barbarských zákonníkov bol tzv. wergeld, doslova „cena (hodnota) človeka“, vyjadrený v peniazoch, a následne aj hodnota zvierat a vecí. Dôvodov na zavedenie wergeldu, na ktorý mala podľa zákona nárok poškodená strana, bolo viacero. Hlavný bol zrejme ten, že sa zamedzilo vymáhaniu spravodlivosti vtedy ešte rozšírenou krvnou pomstou medzi jednotlivými rodmi a klanmi. Do určitej miery sa však chránil aj vinník, jeho život a zdravie, pretože sa zo svojho zločinu mohol vykúpiť. Keďže hodnota človeka sa stanovila v rímskych peniazoch, bola to zároveň aj snaha Germánov dosiahnuť alebo vyjadriť svoju sociálnu a právnu rovnosť s civilizovanejšími Rimanmi, ktorí nemuseli akceptovať spravodlivosť vymáhanú inými, primitívnejšími a „barbarskejšími“ metódami. V určitých prípadoch sa polovica wergeldu odvádzala do štátnej pokladnice, mimo pokuty, wergeld bol teda aj ďalším spôsobom, ako kráľ získaval finančné prostriedky.

V zákonníkov, obzvlášť tých najstarších, boli hrdelné tresty zriedkavé a udeľovali sa len za veľmi závažné a ohavné zločiny. Okrem popravy bolo vysokým trestom aj postavenie mimo zákona a vyobcovanie, keď odsúdený stratil všetky práva, akúkoľvek právnu ochranu a príslušnosť k svojej rodine a komunite. V čase, keď človek nemohol existovať mimo rodiny, klanu, rodu či kmeňa, bol tento trest možno horší než smrť. Popráv, mučenia a mrzačenia (vrátane kastrácie) neboli ušetrení otroci, ktorí stáli na spodku spoločenského rebríčka, hoci ani im sa nie vždy udeľovali tvrdé tresty stanovené zákonom. Nie však zo súcitu, ale preto, že aj otrok, obzvlášť ak bol vyučený alebo skúsený, mal pre svojho pána cenu. Kruté trestanie, mučenie a popravy by navyše mohli viesť k útekom a počet otrokov by sa v ekonomike veľmi rýchlo znižoval. Zákony preto pripúšťali možnosť, aby pán v určitých prípadoch svojho otroka od fyzického trestu alebo mučenia vykúpil: napríklad 3 solidy za 120 rán bičov a 6 solidov za kastráciu. Solidus bola neskororímska zlatá minca (21 mm, cca. 4,4 g), ktorá v 4. storočí postupne nahradila dovtedy užívaný zlatý aureus.

Cena slobodného muža

Frankovia, Burgundi a neskôr aj iné germánske zákonníky stanovili cenu slobodného muža štandardne na dvesto solidov (šilingov). Aj táto pevná suma wergeldu sa líšila podľa okolností, za ktorých došlo k zločinu, podľa závažnosti a miesta činu, veku obete, jej vzťahu ku kráľovi a najmä jej spoločenského postavenia. Napríklad v sálskom zákonníku bol wergeld za zabitie slobodného muža stanovený na 200 solidov. Ak však bol zabitý vo svojom dome, hodený do studne, utopený (teda zavraždený) alebo sa páchateľ snažil svoj čin utajiť tým, že telo odniesol a zakryl trebárs lístím, výška sumy sa vyšplhala až na trojnásobok. Wergeld 600 solidov bol aj za (neúmyselné) zabitie muža, ktorý bol kráľovým služobníkom alebo sudcom. Výška wergeldu za zabitie chlapca bola stanovená na 600 solidov asi preto, že chlapec bol ešte vo veku, keď sa nemohol brániť sám so zbraňou v ruke. Rovnako vysoký wergeld chránil aj život dievčaťa, ktoré bolo vo veku, keď ešte nemohlo mať deti. Wergeld za slobodnú ženu býval rôzny. V niektorých zákonníkoch bol rovnaký ako za muža, v iných dvojnásobný a v ďalších naopak len polovičný. V sálskom zákonníku zabiť tehotnú ženu znamenalo uhradiť až 700 solidov. Ak bol plod mužského pohlavia, tak až 1 200 solidov. Za určitých okolností sa výška wergeldu za zabitie mohla vyšplhať až na 1 800 solidov.

Veľmi vzácny franský alebo burgundský solidus vyrazený v mene rímskeho cisára Valentiniána III.

Je jasné, že takéto vysoké sumy nemohol páchateľ alebo obvinený splatiť (pre porovnanie, 1 gram zlata sa dnes pohybuje v cene okolo 44 €, štandardný wergeld 200 solidov by tak v dnešných cenách predstavoval čiastku okolo 35 000 €). Preto je pravdepodobné, že zavedením wergeldu sa malo zločinom, obzvlášť tým závažným, predchádzať. Človek, ktorý sa však zločinu predsa len dopustil, ale nemohol uhradiť peňažnú pokutu ani s pomocou príbuzných a nenašiel nikoho, kto by zvyšnú časť sumy uhradil, prišiel o svoju slobodu a stal sa otrokom poškodenej strany. Svoju slobodu mohol teoreticky získať späť, keď dlh alebo pokutu vyrovnal, za predpokladu, že mu rodina obete nespôsobila smrť alebo ho nepredala. V porovnaní s popravou, vyobcovaním a postavením mimo zákona však možnosť odpykať si trest v otroctve bola prijateľnejšia, pretože vinník mal ako otrok zabezpečenú aspoň stravu a prístrešie.

Hoci barbarské zákonníky delili ľudí na základe ich pôvodu len na slobodných (plnoprávnych) a neslobodných (a prípadne tých medzi nimi),...

Koniec ukážky