Date: 2014-02-28T23:00:00+00:00
Description: Príjemný, veselý, vtipný, voňavý, úspešný, sexi. Taký je chlap, po ktorom túžia vari všetky ženy. No príjemný, vtipný, voňavý, úspešný a sexi je často krát aj... MAČO. Ten, ktorému je spolužitie s jedinou ženou také cudzie, ako medveďovi kokosový orech. Ten, ktorý si jednoducho užíva život a berie všetko fajn, čo mu prináša. Bez obmedzovania. Zdravotná sestra Dalia s mačom žila. A bol to život nepríjemný, neveselý, nevtipný, deprimujúci a pre ňu aj nesexi. Prežívajte spolu s ňou chvíle, ktoré možno len sotva zvládnuť. Prežívajte spolu s ňou prítomnosť muža, ktorý dokáže manželku zoznámiť so sa
Publisher: Marenčin PT

Ivana Havranová

Život s mačom

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Havranová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Jazyková úprava Sylvia Sachs

Cover & layout Marenčin Media, s. r. o.

394. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-340-3 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-339-7 (ePub)

Prvá kapitola

Vyrazila zluxusnej kuchyne ako posadnutá. Pri dobrej káve jej zhlavy takmer celkom vyfučala udalosť, na ktorú sa tešila už niekoľko mesiacov.

Dovolenka.

Dobrá dovolenka.

Veľmi dobrá dovolenka.

Niekde na ostrovoch, možno vKaribiku, možno ešte ďalej. Hnevalo ju, že si nezapamätala, kam cestuje, akeď aj niekomu odovolenke vravela, presne sa nedalo.

Do Karibiku, alebo tam niekde, vysvetľovala.

Odkedy žila stýmto človekom, odkedy žila sLeom, mohla si dovoliť ten luxus nepamätať si.

Pamätal si aj za ňu. Anielenže pamätal. Zariaďoval, vybavoval, zháňal... miloval ju. Celým svojím mocným telom, celou svojou širokou dušou, celým svojím vysokým bankovým kontom.

Vysokým, ešte vyšším, najvyšším.

Dalia mala doma bohatého podnikateľa. Aké ju len postretlo veľké šťastie! Veď získať ho nestálo túto mladú ženu celkom nič. Len sa narodiť, vyrásť do krásy abyť vtej jednej konkrétnej chvíli na tom jednom konkrétnom mieste.

To on sa snažil ojej priazeň.

To on sa triasol za jemnosťou jej tváre, štíhlym telom, vôňou, vychádzajúcou zdrobučkých pórov, to on sa triasol za modrými očami, plnými neposlušných iskričiek...

Aneprekážal ani človek, ktorého mala doma.

Manžel.

Rýchlo schmatla zjedálne stoličku, zaniesla ju do obliekarne, postavila pred skriňu takmer po nebo, kde hore, na najvyššom poschodí, netrpezlivo čakali veľké cestovné kufre.

Vybrala jeden znich, ten najväčší.

Dámsky.

Opatrne, aby nestratila rovnováhu aneocitla sa na podlahe, presunula svoju maličkosť na zem avzápätí už opäť stála na stoličke.

Tentoraz vybrala ten menší. Nie oveľa, ale predsa len menší.

Panský.

Pomaly sa zase dostala zo stoličky na pevnú podlahu akus tvarovaného dreva na sedenie odniesla tam, kam patrí. Potom sa vrátila po oba kufre, ľahučké, ako môže byť len kvalitne vypracovaná bravčová koža, aodniesla ich oniekoľko krokov ďalej. Kvzorne uprataným skriniam so šatami.

Rozhodla sa najskôr pobaliť svoje veci. Veď sa dobre poznala! Ak dôsledne pobalí manžela, na seba už nezostane trpezlivosť, chuť aniekde tam, vcudzom aďalekom svete, budú odrazu chýbať plavky, nejaké tričká, pinzeta na vytrhávanie obočia... poznala sa. Nadšenie pre prácu jej nikdy nevydrží dlho. Snaží sa teda rýchlo urobiť, čo treba, aby ju lemra nezastihla vstrede práce.

Toto je už iný život! povedala nahlas. Teraz už musím byť vyštafírovaná aj na pláži! Aj na prechádzke, aj na raňajkách, aj vposteli... všade!

Usmiala sa popod fúzy.

Spomenula si na predchádzajúce manželstvo akolekciu domáceho oblečenia, poskladanú na chodbe malého bytu vsivej, umakartovej skrinke. Tepláčiky atričká od Číňana, papuče od Poliakov... na luxus ani nepomyslela.

Našťastie, objavil sa tak znenazdajky, ako sa dokáže objaviť iba sladký okamih, tak, ako sa dokáže objaviť len neskutočné šťastie.

Lebo tak sa dejú dôležité veci vnašom živote. Znenazdajky anečakane, ako sa odniekadiaľ zhora na nás rozpadá teplo adážď asneh, jar aleto ajeseň azima...

Na cesty sLeom si berie vždy najlepšie kúsky. Miloval jej krásu, dotvorenú drahými handrami. Chvíľu jej síce trvalo, kým sa zorientovala vznačkách, napokon to však zvládla. Veď... pre ženu niet vari krajšej povinnosti, ako si nakúpiť nádherné oblečenie, šperky, drahú kozmetiku. Ešte aj tie najduchovnejšie založené často pištia za peknými matériami, satanovými darmi tomuto svetu...

Kabelky však nekupovala nikdy. To nie. Vkabelkách sa vyžíval Leo. Keď sa neskoro večer vrátil zfirmy, často položil na stôl veľkú textilnú tašku atešil sa, keď sa vnej Dalia začala nedočkavo prehrabávať. Apotom vytiahla kabelku, akú nevidela ani vreklamách.

Páči? spytoval sa rozžiarený ako sviečka pod sochou svätého, neviditeľne prešľapujúceho povedľa hlavnej cesty do Devína.

Jáááj! Veľmi! Veľmi aešte aj veľmi! kričala šťastím avšelijako sa sňou predvádzala. Najskôr ju zovrela do dlane arozkolísala.

Smial sa aiba vtedy mu videla takmer všetky biele zuby. Vyzeralo to, že nemá ani jediný zaplombovaný.

Nemáš vzuboch plomby? Spýtala sa celkom mimo aLeo, plný šťastia zjej veselosti, ťažko vyslovil nie. Iba sa smial asmial...

Potom kabelku zovrela na lakťovom zhybe aprebehla popri ňom po špičkách ako baletka.

No anapokon tašku vyhodila na plece azvodnými pohybmi bokov krúžila okolo svojho veľkorysého muža, aby videl, aké je šťastná.

Jedna skriňa, špeciálne upravená, ukrývala iba kabelky. Ku každému kostýmu, topánkam, kabátu iná.

Ani poriadne nevedela, koľko ich má.

Otvorila kufor so zlatým kovaním azobrala do rúk prvé kúsky. Začala nočnou bielizňou.

Ó, áno! Tá musí byť perfektná! To Leo miluje viac, ako najkrajšie kabelky sveta. Košieľky ľahučké ako vánok, nohavičky čipkové, priehľadné, jemné. Na každú noc niečo iné.

Hoci... dlho na mne veru teda aj tak nevydržia, usmiala sa vduchu.

Vedela však, že do postele musí vojsť ako voňavá víla zlúky plnej fialiek.

Opatrne poukladala veci jednu na druhú, ešte medzi ne strekla trochu levanduľovej vône apustila sa do bielizne, plaviek, tričiek, blúzičiek, letných nohavíc ašiat.

Ochvíľu mala kufor natrieskaný.

Dovolenkové balenie vždy človeka trochu unaví, uvedomila si pravidelne sa opakujúci jav azašla radšej do kuchyne urobiť si ďalšie dobré presko.

Sadla si sním na neveľký balkón pri kuchyni. Aby si odpočinula, aby si vychutnala predstavu tohtoročných slnečných voľných dní. Káva bol práve ten nápoj, ktorý Dalii vždy navodil atmosféru exotiky. Už sa videla obvešaná orchideami, už savidela vruke so sladučkým, vychladeným drinkom, plným čerstvého ovocia.

Bože. Po piatich rokoch živorenia sEdom, po smiešnych Čiernych moriach aDomaši aLiptovskej Mare, konečne to, čo milujem. Exotika, dobrodružstvo, ozajstná manželská láska, vzdychla aodpila si zhorúceho čierneho moku. Okolo plných pier jej zostal krémový krúžok zjemnej peny. Opatrne ho obrátenou dlaňou utrela ajazykom ešte čistiace práce dokončila tak dokonale, akoby to jazyk robil každý deň plných osem hodín.

Keď ju Leo videl prvý raz, pracovala vnemocnici ako sestrička. Prišiel sneveľmi poraneným prstom, odlupoval sa mu necht alebo čo. Doktorka jej tohto vzácneho pacienta zverila aDalia sa snažila, ako sa len dalo. Pomaly mu ranu vyčistila, zrozmaru ipofúkala, akým prst poriadne obalila azaviazala, Leo bol ztejto nenápadnej dievčiny celkom hotový. Hotový. Po celý čas pozeral do jej modrých šibalských očí ado jej výstrihu. Ten bol naplnený dvomi dokonalými kúskami, ktoré však narástli stopercentne bio. Bez silikónov, bez tabletiek.

Koľkátky máte, no, to... prsia, mladá pani, opýtal sa bez ostychu adych vyrazil najmä doktorke.

Päťky. Prečo? povedala azvodne sa zasmiala.

A... takto. Nešli by ste so mnou večer na kávu? urýchľoval vec.

Nešla. Večer sedím pri manželových nohách adržím ho za ruku, povedala vážne aoči dostali výraz ponižovanej.

Tak potom... ako by sme to... kedy končíte? nedal sa.

Otretej.

Prídem po vás. Presne otretej, oznámil, vstal,poďakoval za starostlivosť aodišiel zambulancie.

Doktorka pozerala ako krtko, ktorému rozryjú tajnú chodbičku.

Ako pacient povedal, tak aj bolo.

Prišiel.

Otvoril svojmu novému objavu dvere do novučkého čierneho mercedesu, akeď naštartoval aauto sa pohlo, povedal, že idú síce na kávu, ale knemu domov.

To ja ale nemôžem, pane! Som vydatá žena! snažila sa oponovať avyznievalo to ako vtipkovanie azúfalstvo zároveň...

Pozrite sa. Ste síce vydatá, no dlho nebudete, odvetil aoniekoľko chvíľ sa ocitla vneveľkom byte činžového domu.

Som si myslela, že bývate vdome, podpichla, prechádzajúc dvomi izbami.

Veď aj bývam! Toto je pracovný byt. Služobný! Tak, to by sme mali ateraz sa, moja, vyzlečte! Nebudeme tu predsa oblečení! usmial sa apomohol mladej žene zkabáta. Ten potom zavesil na vešiak vchodbe aDalia si sadla na pohodlný, hlboký gauč pred televízor.

Odbehol do kuchyne urobiť kávu avrátil sa skôr, ako myslela.

Ste šikovný! pochválila vlastne cudzieho muža, keď priniesol podnos ana ňom dve kávy, dva poldecáky, jednu fľašu kvalitného koňaku amisku so slanými praženými mandľami.

Ďakujem, povedal, nalial sebe aj návšteve, sadol si tesne kmladej žene atíško povedal: Tak na naše stretnutie, apoldecák prevrátil do seba.

Dália urobila to isté.

Potom to ešte dvakrát zopakovali askôr, ako si stačila odpiť zkávy, rozopínal malé, perleťové gombíčky na jej červenej blúzke.

Prepáčte, to ja ale naozaj nemôžem! Veď som vydatá! snažila sa zo všetkých slabých síl.

No apotom ste, moja, ku mne načo prišli? spýtal sa jasne.

Sklonila hlavu aviac neprotestovala. Napokon, mal pravdu. Cítila jeho nežné dotyky, cítila jeho veľkú túžbu. Náruživú, sladkú, takú, ako so svojím manželom nezažila ani jediný raz, dokonca ani včasoch najväčšej ľúbosti.

Zatvorila oči aochvíľu sa už odovzdane pohybovala medzi nebom azemou. Jej rozochvené telo sa odvďačovalo pocitom, ktorý nikdy nepoznala.

Vôkol dvojice sa rozhostilo ticho. Sem-tam ho prerušil vzdych zdokonalosti precítenia aDalia sa snažila aspoň trochu spamätať.

Je to vporiadku? povedala tíško. Poznáme sa iba niekoľko hodín auž toto! Je to normálne? zakvílila.

Vyzeráme ako nenormálni? usmial sa čarodejník. Sme dve celkom normálne, ľudské bytosti, ktoré po sebe túžia. Aty podáš zajtra žiadosť orozvod. Vezmeme sa!

Aký mám dôvod? Aký mám dôvod na rozvod? nechápala.

Neveru predsa! Do tvojho života vošiel predsa iný muž! Osudový! Ja som doň vošiel, láska! vysvetlil vážne aDalia pochopila, že to vážne aj myslí.

Do polroka už bývali spolu.

Žieňa prežilo rozvod bez nejakých ťažkých scén, pretože Leo bol kmanželovi štedrý. Zabezpečil mu dobrú prácu adostal aj manželské odškodné. Dostal byt anemusel sa so svojou bývalou deliť onič. Vpodstate ich verdikt sudkyne rozdelil na prvý raz. Na prvom pojednávaní. Nemalo význam fungovať vo vzťahu, kde nefungovala posteľ. Pretože spoločný stôl to zachrániť naozaj nemohol. Nemalo význam fungovať vpocite, ktorý láskou rozhodne nebol. Ato ani manželskou. Takou tou splnými nákupnými taškami astarosťou otoho druhého. Vich láske fungovali iba nezaplatené faktúry za plyn aelektrinu...

Dalia dobre vedela, že manželská láska nie je nedočkavé trhanie košieľ ablúzok zpartnerovho tela. Manželská láska je pokojná, príjemná, niekedy aj načas rozdúchaná, väčšinou však nie. Ak je zdravá, plynie po celé roky odo dňa kvečeru amá toľko priestoru, koľko jej dvojica vymedzila. Isté však je, že plynie medzi mantinelmi. Lebo manželská láska je veru mantinelová.

Skončilo niečo, začalo iné.

Mladá žena druhého manžela sa deň čo deň sveľkou nehou odovzdávala novému mužovi, akeď zostala chvíľa času, aj sa spolu navečerali, naraňajkovali.

Leo začal pomaly prebudovávať manželkin šatník aDalia rýchlo pochopila. Je síce krásna, no nie exkluzívna.

Luxusná.

Ataká, akú potreboval! Aby sa za ňou všetci obzerali, aby mu závideli. Potreboval babu skrásnou postavou, sveľkými modrými očami asdvomi päťkami, nie celkom ukrytými vdrahej podprsenke.

No teda... naozaj som dobrá! vravievala si rozradostená pred zrkadlom, keď si skúšala nové anové kúsky šiat. Zdobili ju, vylepšovali, robili znej ženu predovšetkým do koča.

Toto je naozaj zaujímavé! Čo dokážu urobiť šaty zčloveka! Toto je naozaj zaujímavé! dumala nad kúskami zošitého textilu anechápala, že doteraz na to neprišla.

Si najkrajšia pod slnkom, vravieval Leo aláskavo pohládzal jej tvár, telo... Všatách aj bez nich, pokračoval ticho.

Ocitla sa vo svete samých príjemných vnemov. Vôkol seba všetko špičkové, kvalitné, úžasné, radostné.

Akúsok zjej novej životnej pohody si uchmatli aj pacienti. Šťastná sestrička sa knim začala správať prívetivo, prejavovala im dokonca ľútosť!

Ako príjemne voniate, sestrička, ako dnes žiarite, vravievali prechorení ľudia ahneď sa cítili príjemnejšie. Svojím šťastím odoberala zich utrpenia, kreceptu pridávala nádej.

Myslíš si, že nesnívam? Myslíš, že toto všetko je naozaj môj reálny život? Svet? spytovala sa Lea aobzerala na prste tenučký krúžok zbieleho zlata sočkom, trblietavým, briliantovým.

Si moja milovaná žena, odvetil azovrel nežné telo víly do svojho mocného, mužského.

Uprela na neho oddané oči, vktorých sa zračila vďačnosť aj láska.

Hneď po tichej svadbe sa presťahovali do veľkého domu.

Prečo musíme mať ženu na upratovanie avarenie? Prečo sa unás pohybujú všelijakí cudzí ľudia? nechápala zmenu životného štýlu.

Lebo... ja, miláčik, nepotrebujem ženu na upratovanie avarenie. Manželku potrebujem na ľúbenie areprezentovanie. Ty predsa nie si nijaká slúžka! Ty si moja manželka! zdôrazňoval, aby konečne pochopila svoje nové postavenie.

Zvykla si.

Na kuchárku, na upratovačku aj na ochranku. Dvoch striedajúcich sa veľkých mužov, akých sa vždy bála, akých vždy vnímala ako násilníkov ahrubiánov.

Ráno, skôr ako odišla do ambulancie, sa dlho milovali apotom vypili spolu šálku horúcej kávy. Hoci sa Leo vracal domov až neskoro večer aDalia už dávno labzovala svojimi snami, jemne ju zobudil aešte jemnejšie si bral jej lásku, vôňu, rozhorúčené telo. Takéto chvíle prežívala ako súčasť neuveriteľne krásneho sna, ktorý jej pripravil život.

Snívalo sa mi, že sme sa strašne krásne milovali! Akoby sme boli farebné motýle, vravievala potom ráno pri vchádzaní do sveta vzdychov aLeo sa smial.

Prežívala dni plné nádherných pocitov zlásky, ale aj zdarov, ktorými ju obdarovával milovaný muž takmer denne.

Ako dlho sme už spolu? premýšľala nad Leovým kufrom. Rok? Áno, rok! Aj niečo! uvedomila si apohladila pobalené, dovrchu naukladané letné oblečenie svojho muža.

Podnikateľ sadol do auta ahoci to nerobil rád, šoféroval sám. Vedel, že niektoré situácie musí prežiť bez svedka. Ahoci vedel, že vodič Milan mu je oddaný, napokon, pracuje sním od vzniku firmy, nechcel nič riskovať.

Mal prvé rande so ženou, ktorú objavil na pracovnom stretnutí.

Krásna, plavovlasá, sdlhými nohami. Aveľmi, veľmi inteligentná.

Hotový zákusok, vravel si cestou apremýšľal, čo vymyslieť, aby žieňa očaril. Toto teda nie je len taká nejaká husička! bezmocne znervóznel avtej chvíli dostal nápad.

Zavolal do hotela Hilton arezervoval na jednu noc izbu. Splným servisom, svečerou pre dvoch so šampanským aobrovskou kyticou exotických, veľmi exotických kvetov. Potom sa pustil diaľnicou do Hamburgu, aby uklenotníka, ktorého dobre pozná, kúpil dva krásne kúsky. Jeden pre svoj nový objav, druhý pre milovanú manželku. Predstavoval si jej prekrásne telo, oči, biele zuby, ktoré mladej dáme dotvárali očarujúci úsmev. Predstavoval si ju ako niečo vlastné, odovzdané, milujúce. Mal rád tieto predstavy, dodávali mu pocit sebavedomia zúspechu. Napokon, jeho životným cieľom bolo vlastniť čo najviac krásy. Živej ineživej.

Vybehol zauta, upravil si nohavice, zakasal bielu košeľu avošiel ksvojmu známemu klenotníkovi. Mal síce obchod vRakúsku, ale pochádzal zo Serede. Jeho rodičia sa tu usadili, keď sa im po vojne podarilo vrátiť zkoncentračného tábora vDachau. Najskôr si otvorili iba malý, nenápadný krámik, neskôr začali obchodovať so zlatom ašperkmi, až sa vypracovali na uznávaných arešpektovaných zlatníkov.

Atakým bol aj ich syn Joachym.

Grusgot, usmial sa Leo už medzi dverami, ktoré zanôtili jemnou zvonkohrou.

Vitaj, odpovedal Joachym, odlepil sa od pultu aponáhľal sa Leovi oproti. Rád ťa vidím!

Chvíľu si poklábosili apotom sa Leo pustil do nakupovania.

Potrebujem dvojo krásnych náušníc, Joachym. Sbriliantmi určite aešte snejakým kvalitným kamienkom.

Ty sa teda vyznáš, chlapče, smial sa zlatník abolo jasné, že rodičia sním rozprávali po slovensky.

Baby ma donútili, zavtipkoval podnikateľ. Takmer ku všetkému, čo robím, ma dotlačia vždy baby, kamarát. By si neveril! zasmial sa na plné ústa azlatník sa pridal. Vyznal sa aj vprobléme, ktorý mal od šperkov poriadne ďaleko...

Mal rád klientov, ktorí ho brali osobne adôverným správaním mu preukazovali náklonnosť. Takí napokon kúpili aj vtedy, ak pôvodne vrážanie peňazí do klenotov vôbec nemali vpláne. Iba kvôli Joachymovi.

Obaja muži sa takmer naraz nahli nad presklené pulty abez slova obzerali vyložené šperky.

Tieto! Tieto! Bože, tie sú ale nádherné! ukázal na pár jemnej krásy Leo. Každá náušnica pozerala na svet dvomi žiarivými očkami. Jedným briliantovým, zktorého tryskali trblietavé lúče, druhým rubínovým, krvavým, smutným avyzývavým zároveň.

Joachym opatrne odsunul sklo, vybral jednu náušnicu apodal tento skvost zákazníkovi.

Leo ju uchopil medzi dva prsty apomaly sa sňou obrátil smerom kobloku. Kzlatému, rozžiarenému slnku. Vtej chvíli sa zo šperku stala hviezda na slnečnom nebi. Iskrila, kamienky vôkol seba rozhadzovali tenučké svetlé lúče aLeo takmer prestal dýchať.

Pekne mi zabaľ dvoje. Akaždý pár zvlášť.

Joachym sa huncútsky pozrel na svojho dobrého klienta azavtipkoval: Konvertuješ na islam?

Leo sa zasmial: Počúvaj, chlapče! Život ponúka, tak beriem! Jedna krása doma, druhá na telefón. Je na tom niečo zlé? Chcem urobiť šťastnými obe! Aaby si si nemyslel! Ani jednej neukrajujem zničoho! Ani zlásky, ani zpekného života, ani zdarčekov! Veď vidíš, nie?

Si veľký pán, Leo. To musím uznať! podával mu dve luxusne zabalené škatuľky sfinančne náročným obsahom adopovedal: Príde zas, odva týždne dostanem neskutočne krásne kúsky rovno zIzraela. Zmanufaktúrnych dielní! Úžasné vecičky!

Prídem! Rád! Veď mám komu robiť radosť! zasmial sa podnikateľ, krabičky strčil do vrecka ručne ušitého saka, rozlúčil sa sklenotníkom auž aj bol pri svojom aute.

Sadol doň, naštartoval, aby už opol hodinu sedel vo svojej kancelárii.

Sedela vstrede izby na veľkom pakistanskom ručne tkanom koberci apozerala na zabalenú batožinu. Snažila sa síce brať čo najmenej vecí, no itak... pred ňou sa vynímali štyri dosť veľké kufre. Spakované tak precízne, že vnich nebolo miesto ani na spomienky.

Vtelevízore sa mihali obrázky nejakého seriálu, avšak nemala záujem. Videla sa na úžasnej pláži súžasným manželom, videla sa vo svete, ktorý tak milovala. Akoby vňom všetci avšetko mali jedinú úlohu. Starať sa opohodlie, nádherné zážitky, pocity priam božské, akoby mali za úlohu len byť šťastní.

Zatvorila oči atíško si nechala premietať farebné, veselé obrázky ďalekej krajiny, čakajúcej už iba na návštevu krásnej Dalie.

Keď dole pri bráne zazvonil zvonček vyskočila, akoby sa na nej pristál roj divokých sršňov. Utekala kdverám, stlačila rozhovorové tlačidlo, aby sa dozvedela, kto sa knim snaží dostať.

Milan je tu, milostivá pani. Šofér. Dobrý deň, posiela ma pán Leo.

Dalia nedočkavo otvorila bránku aochvíľu stál Leov vodič Milan vpriestrannej chodbe.

Posiela túto škatuľku aodkazuje vám, že on síce dnes cestuje, no bez vás. Keď sa vráti, všetko vám vysvetlí.

Počkajte, Milanko. To akože cestuje na dovolenku bezo mňa? To akože ja sním necestujem? Že zostávam doma? nerozumela jasným slovám.

No... asi tak. Amám mu doniesť jeho pobalený kufor. Môžem? spýtal sa acítila, že tento človek ju ľutuje, že tento človek, ktorého zamestnávajú, má vtejto chvíli navrch. Rýchlo zobral Leove kufre, zdvorilo pozdravil avyšiel zdomu.

Stála medzi dverami, pozerala, ako ťažko kráča chodníkom kbránke. Pod nohami mu jajkali drobné biele kamienky, ktorými bola vysypaná cestička. Niektoré rýchlo odskakovali, unikali pred veľkou ťažkou topánkou, iné nestihli.

Nezmohla sa na jediné slovo.

Zaplesla dvere avybehla ktelefónu.

Vyťukala Leovo číslo.

Nedostupné.

Bože... nedostupný! Božééééé! Čo sa to stalo? plakala nahlas azjednej zizieb vybehla vystrašená upratovačka.

Čo sa stalo, pani Dalia? Čo sa preboha stalo? jačala vystrašená.

Môj muž... stal sa nedostupným, odpovedala už pokojne avybrala sa vybaliť svoje dva natrieskané kufre.

Veci starostlivo uložila späť do skríň, upravila sa, prehodila cez seba sako, ktoré mal na nej najradšej asadla do auta.

Na recepcii spoločnosti, ktorej vlastníkom bol Leo, mladej žene oznámili, že do kancelárie pána generálneho riaditeľa by šla celkom zbytočne. Pán generálny totiž odišiel pred niekoľkými minútami na letisko do Viedne.

Vrátila sa domov.

Zo stola zobrala malú škatuľku, netrpezlivo ju otvorila arovno do tváre jej vyskočili jagavé lúče zmalých kamienkov. Pokojne nimi vyzdobila ušné lalôčiky apozrela do zrkadla.

Krása! Nikto by mi takéto nedaroval. Nikto ztých, čo som poznala, snažila sa upokojiť zranené srdce. Tĺklo jej ako kladivo rukou majstra na mosadzný tanier.

Zazdalo sa jej, že počuje telefón.

Bežala knemu plná nádeje, že Leo žartoval, že ide po ňu, že to všetko bol iba zlý vtip. Dostala správu. Od manžela: Prepáč, lásočka, vrátim sa odesať dní apotom spolu pôjdeme na veľmi dobrú večeru. Dovtedy si odo mňa pekne oddýchni. Ľúbim ťa.

Nechápala.

Ľúbi ma? Aprečo teda nie som pri ňom? Ľúbi ma? Veď ma opustil! Áno, opustil ma anemá odvahu mi to povedať! lietali jej hlavou myšlienky ako blesky vbúrke amnohým znich vôbec nerozumela. Prileteli, bodli, bolestivo, avzápätí aj zmizli niekde hlboko vhlave.

Práve vtedy vnej zafungoval pud sebazáchovy. Ten, ktorý majú iba manželky bohatých amocných mužov.

Lebo niet ničoho strašnejšieho, ako predstava, že sa znovu dostanú do dvojizbových bytov niekde na sídlisku.

Lebo niet ničoho strašnejšieho ako predstava, že ich navždy opustila zlatá karta, ktorú na to, aby vypľula peniaze, stačilo strčiť do bankomatu.

Uvidíme. Možno sa vráti, možno musel naozaj odísť sám avie, prečo. Nechám to tak, aj tak nič nevyriešim, vravela si so strčenou hlavou vpiesku.

Šťastnú cestu askoro sa mi vráť, odpísala ahneď aj dostala odpoveď.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

Prvá kapitola