Venovanie

Venované všetkým tým, ktorí dennodenne bojujú so skutočnými Beštiami a inými Hnusobami.

Tina Kirs

Beštiár

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Tina Kirs, 2024
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2024
Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover & layout © Marenčin Media, s. r. o.
1044. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-1264-5 (viaz.)
ISBN 978-80-569-1265-2 (ePDF)
ISBN 978-80-569-1266-9 (ePub)

Chaak

Dav potetovaných tiel pochoduje po úbočí. Sprevádza ho rytmické bubnovanie. V popredí tancuje polonahý svalovec. Poskakuje a udiera sa do pŕs. Nad hlavou máva groteskne vyzerajúcou bábkou. Vypúlené bielka, žabací úškľabok a zhrbené torzo nabodnuté na drevenom kole. Spomedzi všetkých bôžikov vyzerá najodpudivejšie. Jeho moc je však obrovská. Poslúcha ho dážď, voda i blesky.

„Chaak, Chaak, Chaakkk! Chaak, Chaak, Chaakkk!“ drmolí starec za ním. Zástup padá na kolená a opäť vstáva ako jeden muž. Od kamennej kaskádovitej pyramídy prešiel riadny kus cesty. Už je takmer v cieli. Onedlho naň budú dýchať lačné ústa jaskyne.

Svalovec zastane. Úctivo sa ukloní, zapichne bôžika do suchej zeme a otočí sa čelom k ostatným. Divoko zakvíli. Starec prestane s odriekaním modlitby a pristúpi k nemu. Nos aj ušné laloky mu zdobia zvieracie kosti a pazúry. Na okamih sa mu zahľadí do čiernych očí a prikývne. Potom mu podá sekeru. Svalovec neváha. Skočí do davu a vytrhne z neho dieťa. Prehodí si ho cez plece. Chlapec ani nestihne zaplakať. Starec mu do úst napchá kus modrej látky a mlčky sleduje, ako obaja miznú v útrobách svätyne.

Obloha zablikoce. Ticho razom prehluší hrozivé hromobitie. Len niekoľko sekúnd po zasvišťaní sekery sa do popraskanej pôdy začnú pomaličky vpíjať prvé kvapky dažďa.

„Chaak, Chaak, Chaakkk!“ buráca vyhladovaný dav.

***

Hĺbka, na ktorú sú prikrátke aj slnečné lúče. Tma, ktorú okúsilo menej odvážlivcov než vstúpilo na Mesiac. Chlad a ticho, ktoré by bez problémov zluplo na jeden hlt celú Eiffelovu vežu.

Cez úzku štrbinu si razí cestu mladík v neopréne. Prediera sa bludiskom skalnatých stien. Spoločnosť mu robí len pás svetla z čelovky. Pomaly prepletá plutvami a skúma okolie. Meter po metri. Centimeter po centimetri.

Poťuká si po ľavom zápästí. Displej na hodinkách okamžite ožije. 04:59... 04:58... 04:57... Čoskoro by sa mal začať vynárať. Inak bude musieť stráviť ďalšiu extra hodinu pod vodou, ak si netrúfne otestovať odolnosť svojich ciev.

Chvíľu ešte pláva sem a tam. Napokon sa zvrtne a začne stúpať k prvej dekompresnej zastávke. Spraví niekoľko väčších záberov a zarazí sa. V ceste nahor mu prekáža skala. Nie je však hladká ako ostatné. Vrúbky a ryhy sa na jej povrchu prepletajú. Ich trajektórie zjavne nie sú náhodné. Spájajú sa do vopred premyslených obrazcov. Dielo človeka, nie prírody.

Prepadne ho pocit vzrušenia. Roztrasie sa. Párkrát zažmurká. Viečka však otvára opatrne, akoby sa bál, že by symboly mohli začuť šuchot jeho mihalníc a jednoducho sa vypariť.

Nie. Stále sú tam.

Vystrie k nim končeky prstov a zľahka prechádza po kontúrach bájnych výtvorov. Nič iné ho nezaujíma. Len jeho objav. Starobylé symboly. Okrídlenec, jašter, oko a tamto, len o kúsok ďalej, slnko.

Tep sa mu zrýchľuje. Dýcha zhlboka. Zabudne na čas. 00:15... 00:14... 00:13...

V ušiach mu duní rytmické bubnovanie. Ignoruje ho. Nevšíma si ani zvírený oblak bahna, ktorý ho už hodnú chvíľu pozoruje. Plazí sa k nemu. Vlní sa ako vretenica a jedovatým jazykom mu oblizuje chrbát.

CHŇAP!

Čelovka niekoľkokrát slabo zabliká a zmizne v tme.

***

„Shawn, prosím ťa, nerob to!“

„Prestaň už, preberali sme to už asi tisíckrát! Neo bol môj najlepší kamarát. Jednoducho musím,“ precedí otrávene.

„Musíš? A čo my?“ vyštekne a pohladí sa po vypuklom bruchu.

„Sľúbil som jej to,“ vzdychne a objíme ju.

Vytrhne sa mu z náručia a vykrikuje: „Je predsa mŕtvy! Nepomôže mu, keď tam polezieš za ním!“

„Jemu nie, ale jej áno. Pochová ho a konečne sa jej uľaví.“

„Preboha, Shawn, veď to bolo pred tromi rokmi! Stratiť syna je strašné, ale nech sa s tým už konečne zmieri, doriti! A ty by si sa mal tiež!“

„Ach, Amy,“ skryje si tvár do dlaní, „všetko je pripravené, trénovali sme na to niekoľko týždňov. Vieš, čo to pre mňa znamená... čo pre mňa Neo znamenal...“

Amy zatína zuby a prebodáva ho pohľadom.

Shawn zmení taktiku. Usmeje sa a sladko povie: „Zlatko, nič sa mi nestane. Ak sa aj niečo pokazí, bude tam Danny a kopec ďalších chalanov. Nebudem v tom predsa sám ako on...“

Ticho.

„Podarí sa to, neboj!“

Ďalšie ticho.

„Neveríš mi?“

Stále nič.

„Doriti! Vieš, že ťa neznášam?!“ zamrmle napokon a strojene sa zamračí.

Shawn tento výraz veľmi dobre pozná. „Dobre, lebo aj ja teba!“ žmurkne na ňu, priskočí k nej a vášnivo ju pobozká.

***

Na kamennom pobreží postáva hlúčik zvedavcov. Reportérka zápasí s rozfúkanou frizúrou a v duchu si opakuje text, ktorý zakrátko vypustí do éteru. Opodiaľ sa rozcvičuje päť potápačov.

„Jenny, ideš!“ zakričí vzrušený produkčný.

Reportérka sa doširoka usmeje a spustí: „Nachádzame sa na mieste, kde more takmer pred tromi rokmi vyplavilo potápačské okuliare iba dvadsaťjedenročného Nea Ryena. Ten sa 15. septembra 2002 pred obedom vybral na prieskum neďalekej priekopy a odvtedy je nezvestný. Predpokladá sa, že jeho telo zostalo zakliesnené dole medzi skalami. Keďže na úplné dno vedie iba úzka štrbina, ponorka dokázala prehľadať len širšie okolie. Dnu sa nedostala. O vytiahnutie tela sa dnes pokúsi skúsený tím pod vedením Shawna Vida, ktorý sa ako jeden z mála dokáže ponoriť do hĺbky 330 metrov...“

Jenny rapoce ešte ďalších desať minút. Popritom vyspovedá uplakanú pani Ryenovú aj odhodlaného Shawna, ktorí okrem iného zaspomínajú na Neovo detstvo. Jej piskľavý hlas utíchne až vo chvíli, keď potápači zmiznú pod hladinou.

***

Klesajú stále nižšie. Už len vo dvojici. Ostatní vyčkávajú desiatky metrov nad nimi, rozmiestnení presne podľa plánu. Na každej dekompresnej zastávke jeden. Telá majú pospájané lanom, aby poľahky našli cestu jeden k druhému. Keďže televízny štáb im za autentické zábery prisľúbil mastnú sumičku, namiesto čeloviek im hlavy zdobia kamery. Baterky majú netradične pripnuté na pravých rukách.

Shawn má k neoprénu pripevnený ešte aj špeciálny vak, keďže pôjde najhlbšie. V duchu si dookola opakuje kroky, ktoré má podniknúť: Prehľadám dno. Nájdem Nea. Vložím ho do vaku. Mám na to maximálne šesť minút. Vyplávam za Dannym. Ten ho prevezme. Ostanem na jeho pozícii. Telo si zvykne na nižší tlak. Skontrolujem kyslíkový regulátor, telesnú teplotu. Stúpam ďalej. Perfektne premyslené! Takže, ešte raz. Prehľadám dno. Nájdem Nea. Vložím ho do vaku...

Z myšlienok ho vytrhne až Dannyho nešetrné šklbnutie.

Veď, dobre. Dobre, chápem! Odtiaľto už idem sám.

Danny zodvihne roztvorenú dlaň a trikrát ju zovrie v päsť a povolí.

Shawn prikývne. Jasné, keby sa niečo posralo, zablikám. Zodvihne oba palce a keď Danny jeho pozdrav na rozlúčku opätuje, otočí sa a klesá hlbšie do tmy.

Na dno priekopy sa dostane rýchlejšie ako predpokladal. S pátraním začína okamžite.

Mám na to maximálne šesť minút.

Prediera sa cez skalnaté bludisko. Žmúri do tmy a ostražito prehľadáva všetko, kam prenikne svetlo baterky. Skontroluje si čas.

Už len päť minút.

Trochu ho to zneistí, no nevzdáva sa. Zrýchli a pokračuje vpred.

No tak, Neo, hra na skrývačku ti nikdy nešla. Vždy som ťa aj tak našiel.

Štyri minúty.

Už mám toho dosť! Prestaň s tými somarinami a ukáž sa konečne!

Tri minúty.

Neo! Už ma vážne serieš! Mám ťa tu nechať? Naozaj? To chceš? Ty si teda pekný kamarát! Amy ma bude mať za debila. „Ja som ti to hovorila, Shawn, liezol si tam za ním úplne zbytočne. Už to konečne pochop! Je predsa mŕtvy, mŕtvy, mŕtvy!“

Dobre, tak sa maj, ty vyjeba... Aha, tak tam sa schovávaš!

Zrak mu padne na žlté kyslíkové bomby, ktoré má stále pripevnené na chrbte. Jedna z nich je zdeformovaná a zakliesnená medzi ostrými skalnatými výbežkami.

Ach, Neo, tak mali pravdu. Dusíková narkóza.

Dopláva za ním. To je zvláštne, vyzerá tak zachovalo! Bol si takmer istý, že po toľkom čase z neho budú už len ohlodané kosti. Neo však vyzerá skôr ako zachovalá egyptská múmia než vysušený kostlivec z prírodovedného kabinetu.

Dve minúty.

Musím si pohnúť!

Z puzdra na opasku vytiahne nôž a zareže sa do Neovej výstroje. Popruhy povolia takmer okamžite. Múmia sa vyslobodí a začne sa vznášať.

PUK!

Shawna zamrazí.

Nie, Neo!

Hlava sa mu oddelí od tela a klesá do tmy.

PUK! PUK!

Shawnovi praskne ventil na kyslíkovom regulátore. Spanikári. Dýcha ako o preteky. Začiatočnícka chyba. O chvíľu už cíti nevoľnosť, závrat, stráca nad sebou kontrolu. Nevie udržať balans. Do vnútorného ucha mu totiž putuje malá plynová bublina. Všetko sa točí, akoby sa lusknutím prstov teleportoval do bubna žmýkajúcej práčky. Rýchlosť odstreďovania 1 200 otáčok za minútu. Popritom sa zapletá do lana. Do toho lana, ktoré mu má pomôcť pri ceste späť. No teraz ho dusí. Prsia mu zviera obrovská sila. Koktail nebezpečných výparov mu prúdi priamo do pľúc.

PUK! PUK! PUK!

Svet na okamih zastane. Predtým, než ho tma úplne pohltí, je pokojný. Už sa netrepe. Nebráni sa. Je unavený. Veľmi unavený. Mal by dať Dannymu znamenie. Stačí len trikrát zablikať a ihneď by mu prišiel na pomoc. No nedokáže to. Iba tupo hľadí na lúč baterky. Ten osvetľuje Neovu hlavu, ktorá sa vyníma na kôpke kameňov ako čerešnička na torte. Ktovie, či si Shawn uvedomuje, že to nie sú kamene, ale lebky. Sú však oveľa menšie a niektorým spomedzi štrbavých zubov vykúkajú... zdrapy modrej látky.

Uši mu zaleje rytmické bubnovanie. Ktosi v diaľke kvíli. Hlasno a zúrivo. Sprava sa k nemu plazí zvírený oblak bahna. Vypúlené bielka, žabací úškľabok a zhrbené torzo. Už bolo na čase. Veď ho pozoruje už hodnú chvíľu.

„Chaak, Chaak, Chaakkk!“

Hviezdna obloha

Kohút od susedov ešte spí. Za oknom na treťom poschodí sa rozlieha dvojhlasné pochrapkávanie. Potom sa to začne. Najskôr sa jej rozvibrujú iba svaly na tvári. Zášklby putujú nižšie. Do prstov na rukách, do nôh. O minútu jej už zvíja celé telo ako počas exorcizmu.

„Už zase?“ vzdychne a masíruje si hrudník.

„Zase,“ ozve sa z druhej strany matraca. Načiahne sa k nej a zabalí ju do prikrývky.

„Prepáč,“ pošepne a obráti sa na druhý bok. O chvíľu opäť odfukuje. Adam však nie. Noci ako táto ho vždy dokážu vykoľajiť viac než jej kalendár s vyznačenými plodnými dňami.

***

„Idem do obchodu. Chceš niečo?“ ozve sa z chodby.

„Čože?“ odloží náradie.

„Či chceš niečo z obchodu,“ zopakuje Jenny a nakukne do miestnosti.

„Pivo, vďaka,“ žmurkne na ňu. Buchnutie vchodových dvier prehluší trieskanie. Adam zabára páčidlo do drevenej podlahy. Ďalšia parketa ide von až príliš ľahko. Zloží si ochranné okuliare a zadíva sa na nečakaný objav. Zaprášený zápisník. Sadne si na zem a otvorí ho.

Tento denník patrí

H. Jenkinsovej

1. január 1997

Včera u nás spala teta Suzie. Konečne prišla! Je strašne super! Mám ju taaaak rada. Vždy sa so mnou hrá. Najradšej mám pexeso, lebo vždy vyhrám! Ale aj kreslenie je fajn. Teta Suzie nádherne maľuje. Raz budem ako ona. Vysoká, blond a krásna. Dnes som s ňou bola aj v kostole. Hovorí, že sa to patrí. Ako na Nový rok, tak po celý rok. S mamkou a tatkom už do kostola moc nechodíme. Ani mne sa najprv nechcelo. V telke dávali Levieho kráľa. Chvíľu som plakala, že ho neuvidím, ale teta Suzie mi sľúbila, že zajtra pôjdeme do videopožičovne, požičiame si kazetu a spravíme si plnú misu maslových pukancov. Teším sa na zajtra. Leví kráľ a pukance! Jupííí! Asi nezaspím!

3. január 1997

Trikrát! Videla som ho trikrát! Leví kráľ je strašne super! Can you feel the love tonight! Tonight! Raz som ho videla celého. A potom ešte dvakrát, ale až odtiaľ, ako Timon a Pumba spievali. Lebo prvýkrát som veľmi plakala. Nie preto, že som zase musela ísť do kostola, ale preto, že Simbov tatko zomrel. Nechápem, prečo bol Scar taký strašne zlý. Teta Suzie by toto mamke nikdy nespravila. Mám ju taaaak rada! Dovolila mi zjesť všetky pukance. Povedala, že to bude naše malé tajomstvo. Mamka a tatko aj tak neboli doma. Dali sme si aj vanilkovú zmrzlinu.

5. január 1997

Dnes som bola konečne v škole. Teta Suzie hovorí, že letné prázdniny sú dlhšie než zimné. Prečo? Ja chcem chodiť do školy aj cez prázdniny. Aj cez víkendy. Veľmi mi už chýbala Anna, Sophie, dokonca aj Johny. Anna dostala pod stromček novú Barbie v princeznovských šatách. Sľúbila, že mi ju niekedy požičia aj domov. Sophie dostala nejaké laboratórium na pokusy, ale to ma moc nezaujíma. Johny si priniesol futbalovú loptu, ale pani učiteľka mu ju hneď zobrala, lebo ňou triafal ostatné decká na chodbe. Veľmi sa na tom smial. Dokonca ju kopol aj do mňa! Ale nie silno a iba do ruky. Ani som neplakala. My sme tento rok nemali doma ani len stromček. Mamka s tatkom hovoria, že je to hlúposť. Že žiadny Santa ani Ježiško nie je. Ale teta Suzie mi vždy niečo dá a nielen na Vianoce. Včera mi priniesla plyšového leva. Má hrivu úplne ako Simba! Neviem, prečo sú mamka s tatkom takí. A zase nie sú doma. Nudím sa. Nemám rada, keď je tma. Niekedy príde teta Suzie, ale dnes nemôže prísť.

Adamovu pozornosť upúta zvuk blížiacich sa krokov.

„Jedno pivko pre môjho majstra,“ cupká k nemu a podáva mu orosenú plechovku.

„Vďaka, zlato.“

„Čo to tam máš?“

„Denník, našiel som ho pod podlahou. Musela ho tu zabudnúť, keď sa sťahovali.“

„Denník? Koho?“

„Nepamätáš sa, ako sa volala tá Jenkinsová, od ktorej sme kupovali byt?“

„Hmm, Suzie?“

Adam nalistuje prvú stranu.

„H. Jenkinsová. Žeby dcéra?“ spýta sa Jenny.

„Neter.“

Koniec ukážky