Date: 2013-08-31T22:00:00+00:00
Description: Je život taký, aký si ho predstavovala? Čo sa stalo, že sa zrazu jediným vzrušením stalo pečenie koláča? Kedy prišlo k tejto zmene? Kedy sa vzdala? Kedy sa život scvrkol na denné rituály v kuchyni? Tieto a mnohé ďalšie otázky víria v hlave Eve – mladej vydatej žene na materskej dovolenke. Pocit vykorenenosti prameniaci z neporozumenia svetu a jeho očakávaní ju núti vrátiť sa do čias dospievania, kedy trávila nechcené prázdniny v dome svojej tety v Granade. V jej spomienkach na tetu Martu, strýka Rodriga a najmä na Maríu ožíva Evina prítomnosť, ktorú sa snaží pochopiť. Evine myšlienky a spomien
Publisher: Marenčin PT

Dominika Dinušová

Láska v Casa Bonita

Musíte byť stále opojení. V tom je všetko: to je jediná otázka. Aby ste necítili strašné bremeno času, čo vám drví ramená a skláňa vás k zemi, musíte sa bez ustania opíjať.

Charles Baudelaire

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Dominika Dinušová, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

www.marencin.sk marencin@marencin.sk

Jazyková úprava Monika Maťušová

Cover & Layout © Marenčin Media, s. r. o.

363. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-193-5 (brož.)

ISBN 978-80-8114-279-6 (ePub)

Je toto vari všetko?

1

Sedela opretá hlavou ostenu. Sedávala tak vždy, keď cítila únavu. Možno si neuvedomovala tento obranný mechanizmus tela. Zvyčajne sa spustil, keď jej hlava bola preťažená náporom rozpŕchnutých znepokojivých myšlienok. Sadla si šikmo na stoličku vkuchyni, jednu ruku oprela ostôl, vystrela ju, ani čo by čakala na neviditeľnú infúziu energie, ahlavu zložila na studenú bielu stenu. Prižmúrila oči apozorovala tikot hodín zavesených na náprotivnej stene. Ako monotónne ručička odbíja každú sekundu. Ako monotónne plynie celý jej život, vtesnaný na jeden hárok papiera, ktorý pred chvíľou napísala. Ato je vari všetko? Týchto pár riadkov strohých údajov, rokov, názvov inštitúcií, škôl, firiem... Nič viac? Len neutíchajúce tikanie hodín, čo ju dusí, no zároveň inšpiruje, organizuje, čo zadelilo jej bytie do priehľadných kolónok, vktorých sa odohráva celá ľudská existencia. Schytila papier arýchlo po ňom prebehla očami. Eva Farkašová, Somolického 12, Bratislava, zopár čísiel, 2000 – 2005 Univerzita Komenského, 2005 – 2007... a.s., 2008 – 2010... s.r.o., niečo ďalšie, jazykový kurz, pobyt vzahraničí, najazdené kilometre. Odložila papier na stôl. Atoto je všetko? Jej celý život vhŕstke slov ačísiel. Životopis. To je ona. Len toto anič viac. Toľko dní... Nemôže tomu uveriť. Veď je to len životopis, úradný list, ktorý sa byrokraticky založí do zložky vďalšej spoločnosti, keď ju prijmú do nového zamestnania. Osobné údaje, týkajúce sa súkromia, ich predsa nezaujímajú. Prečo by aj? Rázne oddeľovať tieto sféry, teda súkromnú averejnú, je napokon dobré. Nikoho nič do jej osobných záležitostí. Uspokojila sa svedomím, že si ochráni svoje súkromie amimovoľne obrátila papier, čo ležal na stole. Akeby mala napísať takýto životopis osobných údajov, čo by asi napísala? Usporadúvala si myšlienky, všetky významné dátumy, kedy sa narodila, kedy začala chodiť smanželom, kedy sa vydala, kedy sa im narodil syn. Spisovala informácie, zoraďovala ich úhľadne pod seba. Dopísala. Zložila pero aešte raz sa zamyslela, či predsa len na niečo nezabudla. Keď bola presvedčená, že obsahuje všetko potrebné, priložila dva papiere ksebe azačala ich porovnávať. Dopĺňala jedny údaje kdruhým, aby dostala celistvý obraz. Jej život, rozhodený na dvoch hárkoch. Atoto je vari všetko? Už nič viac? Môže sa celý jej život scvrknúť na zopár údajov? Veď sa napokon scvrkne, keď raz na pohrebe budú čítať pietny príhovor, spomenú všetky tieto veci, krátke správy zo života Evy Farkašovej. Ale ona sama sa predsa nemôže na svoje bytie takto pozerať.

2

Odbíjali tri hodiny popoludní. Sekundová ručička sa na okamih dotkla minútovej, už bolo pätnásť sekúnd po tretej. Nie, toto by svojím životom nenazvala. Je predsa ako tá sekundová ručička. Spočíva vkrátkych dotykoch, stretnutiach, útržkových slovách, čo zanechajú stopy, vo vôňach, zvukoch, vzruchoch, ktoré nemožno zachytiť. Akoby sama bola nádobou, do ktorej sa okolitý svet vpisuje, do ktorej deti hádžu kamene, dospelí ju používajú aobchádzajú, opierajú sa oňu, do ktorej zakaždým niečo preniká, no nepadnú všetky veci na dno. Nezostanú nehybne ležať, ale niektoré sú vtej nádobe ako vo vzduchoprázdne, lietajú, pomaly či rýchlo sa pohybujú, až raz narazia do jej steny – ato pocíti, to si uvedomí, to eviduje. Krátky záblesk, spomienka, zachvenie – mozaika vnemov, ktoré pozná len ona, ktoré denne prežíva, ktoré jej nastoľuje život. Aj toto je tá chvíľa. Sedí, nevedno koľko, apočúva hodiny, ako zrátavajú neúprosný čas.

Juraj leží na váľande naproti. Doteraz ho nevnímala, no zrazu, pri pomyslení na plynutie času, na plynutie života avšetkých vecí, čo ho utvárali, si všimla zmenu včrtách jeho tváre. Do tohto muža sa zamilovala avydala sa zaňho. Toto je ten pravý. Prevalil sa nabok. Noviny, ktoré čítal, sa mu zošmykli na zem. Zmenil sa. Každý sa mení. Pod tými tikajúcimi hodinami vyznievala jeho postava tragicky. Spokojný úsmev, čo letmo preblesne vjeho tvári, pripomína spokojnosť novorodenca po kojení. Závoj blaženosti, čo sa prešiel cez krivky jeho úst, tam musel byť už od jeho detstva. Bude vňom vždy. Náhodne sa podchvíľou objaví azasa zmizne. Bol sním, keď sa zoznámili, keď ju vzal na prvé rande, predtým než povedal vkostole „áno“. Abude tu,keď sa im narodí prvé vnúča, či keď bude umierať. Je ako jednotiaca línia, čo sceľuje zavalitú postavu, hrubý hlas atučné červené líca muža spiaceho naproti. Esenciálny úsmev, do ktorého sa zamilovala, taký nežný anevinný, sa teraz znova odohral. Jeden zkameňov vznášajúcich sa vo vzduchoprázdne nádoby.

Letné popoludnie, takmer prázdne. Žltá žiara na stenách, hlboký dych štyridsaťročného muža, tikot hodín, vôňa margarínu, zktorého chcela upiecť koláč. Zvonku presakuje hukot áut. Trolejbusy aelektričky štartujú na zastávkach, ľudia križujú ulice. Vospanlivom popoludní kráčajú, ich kroky sa odrážajú od kamennej dlážky aochvíľu ich budú pretínať detské pokriky, hlasy volajúce do diaľky, kolobežky abicykle. Letné popoludnie, naplnené zvukmi všednosti. Ako by ho mohla vtesnať do jedného či druhého životopisu? Častice prachu sa zmietajú vslnečnej záplave. Hmýri ich Jurajov prerývaný dych, čo sa pomaly mení vchrapot. Nech len chrápe, pomyslí si. Aj ona by zaspala, no nechce sa jej. Bezzmyslovo sedí adýcha – rovnaký vzduch, rovnaký hluk, rovnaké vône. Sú tak blízko apritom cíti, že ich delí neprekonateľná diaľka. Nemožno mu to vyčítať. Azda ani nepostrehol, že vich rodinnom šťastí sa ona niekedy ocitne mimo tento zlatý kruh. Akoby naň nazerala, chcela sa pripojiť. Zúčastní sa. Áno, zúčastní, no niekedy so skrytou pochybnosťou, nahlodávajúcou zdanie spokojnosti anesúcou so sebou otázku: Je toto vari všetko? Koho sa to smie spýtať? Jeho? Raz to iskúsila, no povedal jej, že nie, že pôjdu zasa do Grécka na dovolenku, že videl už skvelé last minute ponuky na internete, že môžu ísť predtým spriateľmi na chatu, alebo stanovať. To by on rád, ale nútiť ju nemôže. Vie, že stanovačky neznáša, že neznesie ten zoschnutý pocit vústach, čo ostatní hasia alkoholom, aživotne potrebuje sprchu. Pritom tiež vie, že to preňho zrejme spraví. Že pôjde adopraje mu aspoň dva dni, tak, ako on kvôli nej kupuje každoročne zájazdy do Stredomoria.

„A to je všetko?“ opýtala sa. Tu sa trošku zháčil. Uvidela pohnutie vjeho očiach, stuhli mu údy, akoby jeho telo prezrádzalo, na čo myslí achcelo povedať: Ato nestačí? Čo ešte chceš? Mózovci si zďaleka nemôžu dovoliť ísť kmoru, splácajú hypotéku. Milan celé dni drie anaháňa sa, aby sa mohli vydať aspoň na výlet aty si nespokojná sluxusnou dovolenkou vGrécku! Nepovedal to. Vedela, že si niečo podobné myslí, no nevyslovil ani jednu výčitku, ani jednu sťažnosť, ani náznak útoku.

„Myslím, že budeme mať pekné leto,“ odvetil.

„Nie, ty si ma nepochopil. Čo potom? Čo po lete?“

„Potom bude jeseň. Pôjdeš už konečne do práce, tak, ako to chceš, apotom budeme mať ďalšie dieťa avnúčatá – abudeme odpočívať na dôchodku.“ Zasa sa mu mihol na tvári ten detský úsmev. Objal ju. Už sa teda nepýta. Strach zo sebectva apovinnosť voči mlčanlivosti jej bránia ďalej vyzvedať.

Všimla si lepšie obrysy bucľatých líc, čo sa odrážali vtieni. Je naozaj ako malé dieťa. Už pri deťoch môžeme pozorovať povahové črty, ktoré sa nezmenia. Vtom najútlejšom veku dokážu odhaliť svoje sklony, no zároveň sa ich časom naučia ukrývať. Apotom, kdesi uprostred veľkomesta, vmalom trojizbovom byte, sa vtvári dospelého muža, na ktorého detstvo sa dávno zabudlo (okrem jeho matky, samozrejme) objaví malý, smejúci sa chlapec – bezstarostný, veselý, snáručou otvorenou pre celý svet.

Má ho rada. Už odkedy si vedľa nej sadol na výberovej prednáške, ho má, svojím spôsobom, rada. Vyžarovala zneho tajomná nevinnosť. Mnohé nechápal na prvý raz. Ale ak by to tak nebolo, asi by ani neskončili spolu. Keby sa jej toľko nevypytoval, keby si nepožičiaval poznámky, asi by zostal len miestom na mape Eviných stretnutí. Sedel ako prikovaný kdrevenej sedačke. Vlasy sčesané do čela, veľké čierne rámy okuliarov avojenský batoh, ktorý fasoval každoročne jeho brat. Našil si naň červenú hviezdu, ktorá vypovedala orebelantstve, otakom druhu rebelantstva, ktoré by vzakríknutej dušičke mladého chlapca málokto hľadal. Byť komunistom na začiatku 21. storočia bolo naozaj rebéliou amladý Juraj Farkaš chcel provokovať. Počúvali spolu rovnaké slová. Týždeň, čo týždeň, bez toho, aby im venovali väčšiu pozornosť. Tie slová odchádzali otvorenými oknami auly, pohltil ich šramot električiek, premávajúcich popri budove univerzity, hluk motorov áut či vietor, ktorý zakaždým okná privrel adesiatky študentov uzamkol vo vydýchanom priestore – vmúzeu skamenelín: Aristotela, Platóna, Demokrita, Herakleita. Fosílie antiky na cintoríne učenosti moderného sveta – na univerzite. Herakleitos chcel vysušiť svoju dušu, atak sa zahrabal do hnoja. Udusil sa azomrel. To jediné im utkvelo vpamäti, ten nezastaviteľný záchvat smiechu, ktorý ich takmer stál kredity, no ktorý ich prvýkrát spojil. Museli odísť zprednáškovej sály. Zahľadený profesor, odriekavajúci grécke verše, na ktorých význam sa vzápätí pýtal, nadchýnajúc sa etymológiou starogréckych slov apredstava Herakleita vhnoji, ich nadobro oddelila od vákua školskej posluchárne. Zostali sami pred bronzovou (alebo skôr železnou – to nikdy neskúmali) sochou Komenského. Sjeho vojenskou taškou, ozdobenou červenou hviezdou, ajej ilúziami ovzdelaní. Čo všetko ich vtedy vylúčilo zposluchárne, čo ich oddelilo od ostatných verne počúvajúcich grécke texty strácajúce sa na začiatku 21. storočia, unikajúce oblokmi, zanikajúce vo zvukoch živého sveta – ačo ich oddeľuje teraz?

3

Mala by už vstať aupiecť ten koláč. Poobede príde Milan Móza aj sdeťmi. Tie si isto rady dajú. Keď im, samozrejme, nestihnú tí dvaja hltoši všetko zjesť. Toľko ohľadov, pokiaľ ide oúprimnosť apriamosť atoľká bezohľadnosť, pokiaľ ide oríbezľovú bublaninu. Kým vstane, chvíľu to potrvá, potom však povyťahuje všetky potrebné ingrediencie na stôl, pripraví si mixér aolúpe do misky malé červené bobuľky. Šťava sa jej lepí na prsty. Mierne potlačí avyzerá, akoby bola špinavá od krvi. Oniekoľko mesiacov aj zjej malého syna bude ochotný drvič ovocia, bude sa rýpať vmazľavých hmotách, trhať rastlinky, či zabíjať hmyz apitvať ho sneuveriteľnou vražednou vášňou vedca, ktorý zničí po ceste kpoznaniu isamotný objekt poznávania. Bude sa ztoho tešiť aoni budú okolo neho poskakovať, obdivovať ho, usmerňovať, aby správne rozvíjal svoj potenciál ľudského mláďaťa. Len keby už cupkal, keby sa tu už motal avyplnil prázdnu izbu svojím smiechom, myslela si Eva. Amoja mama najradšej spomína na moje detstvo na neplechy, ktoré som vyparatila, na prvé šibalské pohľady. Jeho ručičky budú pretvárať celú domácnosť, ktorá teraz spí. Zahľadela sa na svoje červené lepkavé prsty. Niekto trúbil pod oknom. Pozrela von avidela hlúčik ľudí, čo sa hrnul kprechodu. Zleteli sa ako mravce ksteblu trávy. Ktovie, čo sa stalo – niekto odpadol, alebo ho prešlo auto, či dopravná nehoda? Všetečná pani Lauferová sa už istotne prediera pomedzi ten hlúčik, aby prenikla do tajov udalosti. Zreferuje jej všetko nevyhnutné. Vlastná skúsenosť by istotne nebola taká dôveryhodná ako slová tejto staršej dámy. Neoblomne sa postaví pred vchod ich paneláku, bude venčiť svojho bieleho chlpatého psa askaždým, kto prejde okolo, prehodí zopár veľkodušných viet. Nemá ju rada. Je vtieravá. Vycicia všetky informácie. Po piatich minútach rozhovoru má človek pocit, že do jej vráskavých aškvrnitých starých rúk vložil celý život. Pýta sa, na oplátku niečo prezradí zo života ďalších, ktorí prechádzajú okolo, no nikdy nehovorí osebe. Cez zimu pripomína straku – včiernom ošúchanom kabáte pochoduje okolo ich domu, akoby strážila jeho tajomstvá, jeho obyvateľov. Stavia informačný múr medzi nimi atými druhými zčísla desať aštrnásť. Neprejde cez ňu nič, čoho by sa nedotkla, čo by neprezrela, neskontrolovala, neodobrila. Je ako strážny pes, hovorí Eva zakaždým, keď ju tam vidí takto postávať, vyhľadávajúc klebety. Sú jej potravou. Živia jej ducha, aby sa nenudila. Je už roky sama, čo iné než pletky ju môže lepšie nakŕmiť? Už onej nebude tak škaredo hovoriť – zaprisaháva sa. Čo ak aj ona tak raz skončí? Ako opustená stará žena so špinavým podvraťákom, ktorý jediný ju bude všade sprevádzať. To nie! Zháčila sa azavrela okno. Nech sa tam zgrupujú, nech len trúbia, kričia, utekajú, zhovárajú sa aklebetia. Neznáša psov – tie otvorené uslintané tlamy. Apsa pani Lauferovej priam nenávidí. Isto to bude tým, že zdedil veľa vlastností po svojej majiteľke. Zašpinila kľučku na okne. Musí zobrať handru arýchlo to utrieť, aby červeň nezaschla. Inak by to drhla hodiny anavyše, čo by Milan Móza vykladal doma Irene? Aká je špinavá gazdiná? Hneď to vyčistí. Sposadnutosťou, priam neuroticky, schytila utierku ašúchala ňou po bielej kľučke plastového okna. Potom napravila záclonu akvety na parapete. Hlúčik ľudí sa zväčšoval. Zastrela ho. Závojom akoby prikryla chaos na ulici. Stal sa len hmlistým obrazom, ako obrazovka televízie. Aj tam pozerá na osudy ľudí, na ich životy, ktoré sú sprostredkované otvorom vurčitých rozmeroch. Aj tí von sú ako hrdinovia filmu, len namiesto televíznej obrazovky jej ich okamihy stretnutí sprostredkúva presklený výrez vstene. Postavila sa kstolu apokračovala vpríprave koláča. Juraj už pochrapkával hlasnejšie. Do misy nahádzala všetko potrebné, zapla mixér. Vtom sa Juraj strhol, zamrmlal aotočil sa na druhú stranu. Keď ho vypla, uvedomila si opäť ten ostentatívny zvuk hodín. Vyliala hmotu na plech, zapla trúbu autrela stôl. Zrazu pobehovala tu atam po kuchyni – upratovala, schovávala múku, mlieko, vyhodila zvyšky zríbezlí. Zopár zmisy odobrala adala ich na tanierik zvlášť. Malý David ich má rád scukrom iba také holé, čerstvé, skyslastou šťavou.

4

„Mladí ľudia sú veselí, zhovorčiví, nebudeš mať problém zabývať sa tam. Nájdeš si kamarátky aani sa nenazdáš abudeš hovoriť. Teta Marta ti pomôže, uvidíš,“ hovorila jej mama za prítomnosti jednej zpočetných návštev unich doma.

5

„Choď sa prejsť!“

„Choď!“

6

7

8

9

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Je toto vari všetko?

1

2

3

4

5

6

7

8

9