Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Tatry a more

Svetozár Hurban Vajanský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Tomáš Ulej, Tomáš Sysel, Michal Garaj, Miriam Mládková, Katarína Diková Strýčková, Viera Studeničová, Daniela Stroncerová, Monika Morochovičová, Libor Kanocz

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0087-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Svetozár Hurban Vajanský. Tatry a more. Spisy II (Verše I). Tatran. Bratislava 1985. 304 s. Ivan Kusý zostavil a napísal doslov a poznámky. Viera Bosáková textologicky upravila.

Bibliografické poznámky

Motto:

         Narody sobralis iz dal'nych storon:

         Volnujutsja bereg i more, 

         bezumnoj borboju ves mir potrjasen,

i ston nad zemleju, i na mori ston,

         i plač i krovavoje gore.

         A. S. Xomjakov[1]          

Adolfovi Heydukovi[2] venuje Svetozár Hurban Vajanský

Venovanie

Ku zvukom Tvojho varyta

zaznieva lutna moja:

Ty, silný, spievaš o láske,

ja, slabý, zvem do boja.

Pred nežnou Tvojou ľúbosťou

kloní sa smelosť moja:

tys’ láskou zostal víťazom,

ja ranen idem z boja!

1/ Zvuky[3]

Tatry a more[4]

Balt je šuhaj krásny,

belasé má oči,

kol hlavenky, pieskov

žltý vlas sa točí.

Adria je deva,

barnavé má líca,

z čiernych očú hára

južná blýskavica.

Baltu šíre prse

túžením sa zdvihli,

jeho modré oči

na Adriu mihli;

Adria sa striasla

nepokojom tajným,

Balt sa jej spodobal

s jeho šumom bájnym.

Hoj, bola by splála

vrelej lásky vatra:

ale to zbadala

pramatička Tatra.

Skabonila čelo,

na Adriu volá:

„Vari by Slavianka

vrahu milou bola?

Balt, neverný Sláve,

ponemčil sa celý,

krahulce z polabských 

hájov uleteli;

Za nimi Sorabi,

Vindi i Lutici[5] 

zmizli jako tiene

v germánskej víchrici.

Smutná, onemelá 

vypína sa Rána:[6]

darmo hľadáš, darmo 

nášho Pomorana!

Piesková mohyla 

kryje jeho kosti,

nad nimi cudzinec 

sverepý sa hostí!

Kde ten nohou stúpi, 

tam panstvo nemoty.

Hoj, škoda by bolo 

tej tvojej krásoty!

Neboj sa, Adria, 

neostaneš sama:

rastie tebe ženích 

tuto za horama.

Už si čistí zbroje 

na sviežom severe.

Skoro on zaklope 

na tie tvoje dvere!

Prichystaj si partu, 

pierko z majorána,

bude svadba, bude, 

veľká, nevídaná.

Bude svadba, bude,

v plese a radosti,

pozveme si na ňu

sto milônov hostí!“

Tatarský plien[7]

Zastenala zem. Konskými kopyty

krev našich vrelá prúdami sa liala.

Otec na rumoch staviska zabitý,

devuška dcéra k sedlu priviazaná,

k vrahovi rúčky belunké spínala,

až padla v mdlobu, bičom došľahaná!

Zastenala zem. Požehnané nivy

krivda pustoší rozhýrenou pätou,

jej zaplatený sluha tváre kriví

drzým úškľabkom, keď pravda úbohá

zakvíli bôľno pernou svojou svätou

a vzdychom ťažkým spomne meno boha.

Zastenala zem. Naše drobné deti

násilne chváce vilný dušokupec;

mlaď našu láka do tatarských sietí,

aby materské poprznila zvuky,

a jako pustín afrikánskych dravec

v otcovskej krvi spurpurila ruky.

Stenaj, zem naša! Lej slzy mohutné,

hrozný plien leží na tej tvojej hrudi!

Lej slzy, matko, divoké a mutné,

vychrľ plamene z žulovej útroby!

Nech sa alebo k pokániu prebudí

pliennik alebo schýľ ho v svoje hroby!

Anglii[8]

Pyšný ostrove, guľu sveta

silnými obvils’ ramenami:

Delhi sa k tvojim nohám korí

s hladnými tristo miliónami.

Slnko nebeské večne svieti

na bezhraničné tvoje ríše,

v hradoch z ocele junač tvoja

poslušnou vlnou sa kolíše.

V zlate sa kúpä detva tvoja,

päť pásem zeme tebe slúži,

v sto moriach syn tvoj belohlavý

kormidlo rýchlej lode hrúži.

Kde stúpi silná noha tvoja,

tam národy sa v rabov menia,

proti reťazom tvojim zlatým

niet ani mečom vykúpenia!

A mocou touto opojený

Albión rád by našich bratov,

cárom mohutným vymanených,

späť sotil na kôl Aziatov?[9]

Lež beda tebe, Britania!

Prst boží tkol sa tvojho brehu:

Loď admirálska v mramor-mori[10]

o skalu tresla v rujnom behu!

Ešte mier carí, už bôh skazu

nad hrdou tvojou hlavou kopí:

hľa, i druhá loď blízko brehu

mlaď tvoju bielolícu topí!

Ešte v myšlienkach zadumený 

kozák o hrot sa podopiera:

Už mŕtvol tvojich desné kopy 

okean v mokrý hrob zaviera!

Divé národy zunovali 

otrocky hrdé kloniť šije,

lúč slobody už z Himalája 

zalieta tvojej do Indie.

Osloboditeľ — veľké meno!

Ono, jak slnko, svieti jasne, 

pred ním Gangesa divý otrok

padá na tvár a nemo žasne!

Tmí sa nad tebou! Hromy dunia, 

blesk sa za bleskom hadí z výše,

a na kriedové tvoje brehy 

bôh „mene, mene thekel“[11] píše.

Potecha[12]

Miloval som dievča,

malo sivé oči —

hoj, vydalo sa mi

za strelca v úboči!

Ach, plakal som dlho

horko, žalostive,

že ma tak sklamali

tie očičky sivé.

Dobre, že sklamali! —

Z devy — planá žienka,

a z tých mojich žiaľov

povstala pieseňka.

Planá žienka muža

trápi len a hreší,

a tá moja pieseň

zabáva a teší!

Kukučka[13]

Žalostivá kukulienka,

zasmej sa!

Mrákavou krytá zorenka,

zardej sa!

Odhučte vy vody chladné,

nech sa v rose slnko zhliadne,

po tých lúkach kvetistých,

po tých listoch striebristých!

Zahnal vetrík dáždne mraky

z modriny;

odtiekli už kalné mláky

v doliny.

Rosnou horou voľne túlam,

volám k horám, volám k žulám,

vitaj, svet môj — jasota,

vitaj, život — krásota!

Kuku — kuku!

Vitaj, svetlo, vitaj, Vít,[14]

kuku!

Nôžka[15]

Stretol som vám mladú dámu,

zamyslený trošku,

oslepený krásou, stúpim

na jej nežnú nôžku!

Výkrik —! pardon moja — moja drahá,

že sa chyba stala:

nemohol som nôžku zbadať,

tak je ona… malá.

Okamžite odleteli

z jasných očiek hnevy,

vďačný úsmev zajasal sa

z tvári mladej devy.

Vám ale však, moji milí,

poviem pravdu vcelku:

mala moja vďačná dáma

nôžku hodne veľkú.

Pisár[16]

Medzi papiermi, medzi knihami

vediem život prozaický —

Černidlom, perom a ceruzkami

šafárim a babrem vždycky;

dvadsaťpäť zlatých na mesiac beriem,

často hladný chodievam spať,

a keď aj tieto boty zoderiem,

budem rúče boso behať!

Šéf môj je človek, ach, suchopárny,

úrad a práca jeho slasť!

Pohľad má ostrý a prísnokárny —

pred ním sa často musím triasť!

Linaj[17] mi z chudej ruky vypadne,

keď na mňa s krikom naskočí —

nohy ukľaknú — tvár moja zbľadne

a celý chlap sa potočí!

Večer sa slabým uberám krokom

do bytu v piatom poschodí, —

z oblôčka mutným hľadievam okom,

jak sa svet dole prechodí.

Na módnych pánov z výšiny hľadím,

na panie — plyny — a sklady

fantáziami chudobu sladím

a premáham nimi hlady.

Mesiačku! ty si môj súdruh pravý,

aj ty nad strechou stánok máš,

tretí vo spolku — ten kocúr plavý,

kdeže nám blúdi? či neznáš?

Asi od týždňa už viac nekráča

po úzkom strechy hrebeni,

chvostom ohebným už nezatáča

a barny v očiach nemení.

Iste bedársky výzor šuhaja

odstrašil zviera za hory,

do veselšieho zahnal ho kraja,

kde šťastnejšie žijú stvory. —

Mňa tu zanechal v samotnom bôli,

pod bremenom zemských strastí,

otroka, ktorý v trápnej nevoli

hynie, hynie od boľasti! —

Tajdi, mesiačku, svieť iným krajom,

oblaž bleskom dievča šumné,

ktoré za svojím milým šuhajom

túži túžby sladko-dumné. —

Svieť na chlapčeka v materskom lône,

na prahu čo tíško sedí,

mne nechaj chmáry a nočné tône —

nech zakryjú moje biedy.

Tajdi, mesiačku — tajdi v oblaky,

samého nechaj bedára;

Vo svete šírom nenájdeš vďaky

pre mizerného pisára!

Lež viem: raz šéf môj zbadá za rána,

že pult môj je opustený!

Ja sa nezľaknem hnevu tyrana,

mňa obráňa hrobu steny!

Žart luny[18]

Hoj, tá luna jasnolíca

jak sa trasie tam na mori:

široký stĺp na hladine

roztopeným striebrom horí.

Horí striebrom v mihotaní,

až sa s nebom šírym pojí,

kolo stĺpa temné vlny

skáču v hravom nepokoji.

Ryba žasne v hlbočine

a otvorí modré oči,

rak pomyká klepetami

a zo skaly povyskočí.

Koral, sníčkom opojený,

rozťahuje ratolesti:

„Vari to už ranné slnko?“

pozadudre v ospalosti.

Luna vtom za oblak šibne…

zhasne stĺp i mihotanie,

ryba zavre modré oči

a pohrúži zas sa v spanie.

Korál stíchne; len ten raček

nahnevaný chvostom trepe,

že mu luna rozpustilá

sny pretrhla veľkolepé! -

Šereje sa tiché more,

nad ním chmára rozopiata,

za chmárou sa luna kryje

šťastlivá a rozosmiata.

Svár[19]

V tichunkej našej dedinke sa stalo:

šuhajíkovi pozdala sa deva,

deve srdienko láskou strepotalo:

ona plakáva, smúti, nezaspieva.

Rodičia žijú od rokov už v hneve,

na milých farár so štólou nečaká!

Čože sa stalo? Srdce puklo deve,

šuhaj zaplakal, a šiel za vojaka.

Devu zaniesli ta do cintorína,

na mohylôčku krížik zasadili,

česká zem pila vrelú krv vojína,[20]

keď sa tam naše regimenty bili.

Šuhajkov tatko v kútku postenáva,

otec dievčatka zšedivel od muky:

tak je to: už vám nič nepozostáva,

choďte na cintor a dajte si ruky!

Pýcha Tatier[21]

Zvolali k nám Tatry:

Vy ste rodní bratri,

kosť i krv tá jedna,

patríte do vedna!

Počuli to rieky,

ihneď opreteky

niesli to do rovín,

šíro-šírych končín.

A slovo to zhora

zaniesli do mora,

more večným ruchom

šumí slavským duchom.

Ural skalnou stenou

zahrmel ozvenou,

za ním české bralá,

i dinárska skala.

Nedarmo sa pýši

Tatra v svojej výši,

hlas jej v krátkom čase

celým svetom strase.

Jelena[22]

Dľa guslara

Jelena, hôr hercegovských krása,

zastala si u hory zelenej,

u zelenej hory, u potoka,

a hľadela do bieleho poľa.

Zajasala hora bleskom tváre,

bleskom očú veľkých uhločiernych.

Ajhľa, vojsko sultána sa valí,

celý voj ju pozdravuje z diaľky;

Iba jedon šuhaj neženatý

nepozdravil, lež k nej koňa bodá.

Zlatý štít má, zlatý kindžal v páse,

zlatý handžár i ohnivé oči,

sám paša mu otec, sultán strýko,

a matička gruzínka nevoľná.

Skočil strojný šuhaj z tátošíka,

zazvonili jeho krásne zbroje,

zavialo mu pero na turbane.

„Bozkajže ma, krásko nevídaná,

tu máš prsteň, hodný štyri kuče;

k tomu sponku, hodnú dvanásť kučí,

na prídavok kindžal vykladaný.

Bozkajže ma, krásko nevídaná,

bozkajže ma, kým ťa sám nebozkám:

sám paša mi otec, sultán strýko,

a matička gruzínka nevoľná.“

Rumeň svieži zjasní smahlé líca,

zajasajú temným leskom oči,

jak keď slnko blysne cez mrákavu,

i odvetí kráska nevídaná:

„Ber sa k vragu, šuhaj neženatý.

Lepších hrdinov sa bozkať zdráham,

čo krv lejú za slobodu zlatú,

zlatú voľnosť a junácku slávu:

jak mám bozkať sultánovho raba?“[23]

Päsťou![24]

Pejú devy po dolinách,

v srdci láska k rodu horí,

ale junač naša smúti

po dedinách, po záhorí.

A keď zriedka, jakby z hrobu,

zanôti si pieseň novú —

hoj, to veru zbraň je slabá

na tú peleš Kainovu!

Pieseňka len mäkkú dušu

ponapraví dobrou dráhou,

lež odskočí, jak od skaly,

od svedomia bratovrahov.

Jak by pohol odrodilcov

spevu nášho súzvuk milý,

čo pekelnou rukou vlastnej

matke oči vylúpili!

Jak by krotký hlas varyta

tých upútal spanilosťou,

čo pelešiac, posmech tropia

nad zotletou otca kosťou.

Sladkou lýrou Arióna[25]

ľahko krotiť je delfína,

harmóniou Amfióna[26]

tvrdá žula sa pohýna —

Lež prv vlny oceána

v malú jamku prelejete,

nežli dušu odrodilca

splesnivelú okrejete!

Búra len a hromobitie…!

Na väzy im mocnou päsťou:

už sa i tak chabo trasú

vlastnej viny nad prepasťou!

V lesíku[27]

Keď zaveje vetrík tichý,

rozševelí listov roj,

vtedy žiaľne moje vzdychy

prostá moja pieseň koj!

Bo keď lesa šum zakypí

dušou mojou trúchlivou,

čujem v ňom i šumy lipy

tam nad Tvojou mohylou.

Guslar[28]

Hercegovinou guslar blúdi,

spieva u prahov dobrých ľudí;

guslar je slepý, malý syn

vždy pri ňom jako jeho stín.

Z úskalia Turek povyskočí,

nad hlavou ťažký handžár točí:

valí sa synka mladá krev,

lež neuhasí Turka hnev:

„Sem gusle!“ Gusle o skalinu

udre a hodí v rozsadlinu.

Zjačali bôľne — desný spev

nezhasí Turka ľúty hnev:

„Sem novce!“ Novce[29] Turek v ruku,

k tomu ječermu, pojas, struku[30]

a z hlavy chomáč šediny,

tak zmizol v temné skaliny.

A čo mu nechal? V starej hrudi

pieseň. — Ach, tá sa búrno sprúdi,

pomstou zapáli celý kraj;

Bože, tú pieseň požehnaj!

U rybára[31]

Sedeli sme u rybára.

Šíry Balt pred nami

jemno dýchal, temno vzdychal

svojimi vlnami.

V diaľke loďka šerela sa:

Mladá dcérka vraví:

„To môj milý v pozdnej chvíli

vracia sa z výpravy!“

Šedá parus[32] rýchlo riastla…

Už spľasla u brehu,

dievčatko ta poskočilo

v rozčúlenom behu.

Šumí more ospanlivo,

šumí vetru vanie,

v šumy tie sa milo druží

milých celovanie — —

Srdce moje rozihrané,

jak to vlnobitie,

pri šume a celovaní

preklínalo žitie.

Spev hodín[33]

Šumejú časy rýchlosťou veternou

minútou sú im rokov milióny,

dejiny ľudstva bodkou malichernou,

snom okamihu — stvorenstva Aeony,

svetov hynutie — len odsekov znaky…

Tiky, taky — tiky, taky.

Lež jeden atóm celého stvorenstva,

z oka božieho na zemeguľu padlý,

siaha po palme smelo veličenstva,

bo v ňom sa vesmír veškerý zrkadlí:

To človečenstva duch je jasnozraký…

Tiky, taky — tiky, taky.

Ten i mňa stvoril ku službe do času,

a ja poslušne meriam dni i noci.

Volám… lež kto si všíma môjho hlasu?

kto nepočuje, tomu niet pomoci!

Už dujú víchre, chumelia sa mraky…

Tiky, taky — tiky, taky.

Brat brata stíha, za hrudku potoky

vylieva krvi, závidí a hreší;

zdá sa, že svet ten nie mu dosť široký,

čo nemá, chcel by — čo má, ho neteší.

Udrem pokonno: už niet po ňom šľaky…

Tiky, taky — tiky, taky.

Jedľa[34]

Hoj, vitaj, jedľa moja vonná!

Jak si mi strojná, bezúhonná —

dych tvoj, to balzam prsiam chorým,

jedlica-sestrica.

Ja bratskou láskou k tebe horím.

Hoj, vídaval som pyšné palmy,

u nôh im more pelo žalmy,

Cypresa v ňom sa zrkadlila:

Jedlicu-sestricu

zo srdienka nevyvábila.

Mrká. Bolí ma biedna hlava,

nádeja bľadne — oklamáva…

Radosť vymrela, srdce pusté,

jedlica-sestrica,

rozšír nado mnou vetvy husté.

Koniec ukážky