Mysli ako Freak
Author: Steven D. Levitt, Stephen J. Dubner
Date: 2014-09-03T22:00:00+00:00
Description: Steven D. Levitt, Stephen J. Dubner – Mysli ako Freak
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Elektronická kniha

Z anglického originálu Steven D. Levitt, Stephen J. Dubner: Think Like a Freak, vydaného vo vydavateľstve William Morrow, New York, 2014, preložila Zuzana Demjánová

Vydavateľstvo Premedia, Bratislava 2014

Návrh obálky Igor Slovák

Grafická úprava Izabela Koska

Jazyková redakcia Martin Grbjar

Prvé vydanie

Copyright © Steven D. Levitt, Stephen J. Dubner 2014

All rights reserved.

Translation © Zuzana Demjánová, 2014

Copyright © Premedia Group, s.r.o., 2014

ISBN 978-80-8159-079-5

Pre Ellen,

ktorá mi vo všetkom pomáha,

vrátane písania kníh.

– SJD

Pre moju sestru Lindu Levitt-Jinessovú,

ktorej kreativita ma očarúva,

zabáva a inšpiruje.

–SDL

PRVÁ KAPITOLA

Čo znamená myslieť ako freak?

Po napísaní Freakonomics a Superfreakonomics sa nám ozývali čitatelia s všakovakými otázkami. Oplatí sa ešte stále mať univerzitný diplom? (Krátka odpoveď: áno, dlhá odpoveď: tiež áno.) Je vhodné odovzdať ďalšej generácii rodinný podnik? (Iste, ak je vaším cieľom zničiť ho – pretože údaje dokazujú, že vo väčšine prípadov spravíte lepšie, ak zamestnáte nestranného manažéra.[1]) Čo sa stalo s epidémiou syndrómu karpálneho tunela? (Keď naň už novinári netrpeli, prestali o ňom písať, tento problém však naďalej existuje, trpia ním najmä manuálne pracujúci ľudia.)

Niektoré otázky boli existenčného rázu: Čo robí ľudí naozaj šťastnými? Sú rozdiely v príjmoch také nebezpečné, ako sa zdá? Mohla by diéta založená na omega-3 mastných kyselinách viesť k svetovému mieru?

Ľudia chceli vedieť klady a zápory: bezpilotných vozidiel, dojčenia, chemoterapie, daní z nehnuteľnosti, hydraulického štiepenia, „modlitby za uzdravenie“, internetových zoznamiek, patentovej reformy, pytliactva nosorožcov, používania určitej palice pri odpale v golfe a virtuálnej meny. Dostali sme mail, v ktorom nás žiadali o vyriešenie „epidémie obezity“ a o päť minút neskôr ďalší, v ktorom na nás naliehali, aby sme „vyriešili hladomor – a to hneď!“

Čitatelia si zdanlivo myslia, že žiadna hádanka nie je príliš zamotaná, žiaden problém prizložitý na to, aby sme ho nevyriešili. Bolo to, akoby sme vlastnili nejaký špeciálny freakonomický nástroj, ktorým možno vyextrahovať akúsi skrytú múdrosť.

Keby tak skutočne čosi také existovalo!

Faktom však je, že riešiť problémy je ťažké. Ak daný problém stále existuje, môžete sa staviť, že sa ho už pokúšalo vyriešiť mnoho ľudí... a zlyhali. Jednoduché problémy vymiznú, zostanú len tie ťažké. Okrem toho zaberie veľa času, aby ste vystopovali, zhromaždili a analyzovali údaje na vyčerpávajúce zodpovedanie dokonca i ľahkej otázky.

Namiesto toho, aby sme sa pokúsili (a pravdepodobne zlyhali) zodpovedať väčšinu otázok, ktoré nám prišli, sme premýšľali, či by nebolo lepšie napísať knihu, ktorá by naučila ľudí uvažovať ako freakovia.[2]

Ako by to malo vyzerať?

Predstavte si, že ste veľmi dobrý futbalista a pomohli ste svojej krajine dostať sa do finále majstrovstiev sveta. Všetko, čo musíte ešte spraviť, je kopnúť jedinú penaltu. Vaše šance sú dobré: približne 75 percent penált na elitnej úrovni sa podarí premeniť.

Keď položíte loptu na kriedou nakreslenú penaltovú značku, publikum buráca. Cieľ je vzdialený jedenásť metrov, je široký vyše sedem metrov a vysoký takmer dva a pol metra.

Brankár na vás uprene hľadí. Keď sa lopta odrazí od vašej nohy, vyletí rýchlosťou takmer 130 kilometrov za hodinu. V takej rýchlosti si brankár nemôže dovoliť vyčkať a pozorovať, kam kopnete loptu, musí to uhádnuť a vymrštiť sa tým smerom. Ak sa pomýli, vaše šance sa zvýšia na 90 percent.

Najvyššie šance máte, ak kopnete loptu do rohu bránky dostatočne silno na to, aby ju brankár nechytil, ani ak by uhádol správne. Ale takáto strela si vyžaduje neomylnú mušku: ak kopnete čo i len trochu vedľa, miniete bránku. Čiže by bolo vhodné, aby ste sa trochu uvoľnili a mierili nepatrný kúsok od rohu bránky – hoci vďaka tomu bude mať brankár lepšiu šancu, ak uhádne smer, ktorým kopete.

Musíte sa teda rozhodnúť medzi ľavým a pravým rohom. Ak kopete pravou nohou – ako väčšina hráčov, kopnutím doľava zvýšite svoju šancu. Váš kop bude silnejší a presnejší, ale, prirodzene, vie o tom aj brankár. Preto brankári skáču v 57 percentách prípadov do ľavého rohu a len v 41 percentách skáču doprava.

Takže tam stojíte, dav kričí z plných pľúc, srdce vám búši a pripravujete sa na kop, ktorý zmení váš život. Sledujú vás oči celého sveta a v modlitbách vás sprevádza celý národ. Ak lopta skončí v bránke, vaše meno budú už navždy vyslovovať zbožným tónom, aký je vyhradený pre najuctievanejších svätých. Ak zlyháte – nuž, radšej na to ani nemyslieť.

V hlave vám víria rôzne možnosti. Na silnejšiu alebo slabšiu stranu? Pôjdete tvrdo na roh, alebo na istotu? Kopali ste už penaltu proti tomuto brankárovi a ak áno, kam ste mierili? A kam sa vymrštil? Keď ste o tom dostatočne popremýšľali, mohli by ste dokonca začať uvažovať o tom, na čo myslí brankár.

Viete, že máte 75-percentnú šancu na to, aby ste sa stali hrdinom, čo nie je vôbec zlé. Ale nebolo by pekné, keby ste tie percentá navýšili? Existuje lepší spôsob, ako vyhodnotiť tento problém? Čo ak by ste premýšľali trochu netradične a prekabátili vášho protivníka? Čo ak by... čo ak... čo ak by ste nemierili ani doprava ani doľava? Čo ak by ste spravili tú najjednoduchšiu vec a kopli do stredu bránky?

Áno, tam teraz stojí brankár, ale vy ste si celkom istý, že to miesto opustí, keď zazrie, že kopete. Uvedomte si, čo hovoria čísla: v 57 prípadoch skočia brankári naľavo a v 41 percentách napravo – čo značí, že v strede ostanú len vo dvoch prípadoch zo sto. Brankár vo výskoku môže, prirodzene, chytiť aj loptu mierenú na stred, ale ako často sa to stane? Keby ste len vedeli, ako vyzerajú údaje o všetkých penaltách na stred bránky!

O.K., tak sa na to pozrime: strela na stred – hoci sa zdá byť riskantná, bude s o sedem percent vyššou pravdepodobnosťou úspešnejšia ako strela do rohu.

Ste ochotný vyskúšať to?

Povedzme, že áno. Prikročíte k lopte, priložíte k nej ľavú nohu, pripravíte si pravú a kopnete. Okamžite sa ozve burácajúci výkrik góóóól! Všetci horúčkovito skandujú, zatiaľ čo sa na vás hádžu kolegovia z tímu. Tento moment trvá naveky, zvyšok vášho života bude jednou veľkou oslavou, z vašich detí vyrastú silní, prosperujúci a láskaví ľudia. Gratulujeme!

Hoci máte pri penalte na stred podstatne vyššiu pravdepodobnosť, že uspejete, smeruje tam len 17 percent kopov. Prečo tak málo?

Jedným z dôvodov je to, že na prvý pohľad je mierenie na stred zlým nápadom. Kopnúť loptu priamo na brankára? Vyzerá to neprirodzene, akoby ste ignorovali zdravý rozum, ale na druhej strane to isté by sa dalo povedať o predchádzaní chorobám tak, že ľudí zaočkujete mikróbmi, ktoré ich spôsobujú.

Navyše, futbalista, ktorý kope, má pri penalte výhodu – brankár nevie, kam chce zamieriť. Ak by všetci kopali rovnako, ich miera úspešnosti by rýchlo klesla na minimum. Ak by začali častejšie mieriť na stred, brankári by sa prispôsobili.

Existuje tretí (a dôležitý dôvod), prečo nemieri na stred viac futbalistov. Ide najmä o zápasy, pri ktorých ide o veľa – ako sú napríklad majstrovstvá sveta. Ale žiaden rozumne uvažujúci futbalista by to nikdy nepriznal: boja sa, že sa zahanbia.

Predstavte si opäť, že ste futbalista a pripravujete sa kopnúť penaltu. Čo vás motivuje v tomto najstresujúcejšom momente? Odpoveď leží na dlani: chcete zaskórovať a pomôcť tímu vyhrať zápas. Ak je to tak, podľa štatistiky by ste mali kopať na stred bránky. Ale je výhra zápasu skutočne vaším najsilnejším motívom?

Predstavte si, že stojíte pri lopte. Práve ste sa rozhodli, že zamierite na stred. Ale počkať – čo ak sa brankár nikam nevrhne? Čo ak sa z nejakého dôvodu rozhodne zostať na svojom mieste, vy mu kopnete loptu do brucha a on zachráni svoju krajinu pred prehrou bez toho, aby sa čo i len pohol? To by bolo riadne trápne! Brankár by sa stal hrdinom a vy by ste sa museli vysťahovať do zahraničia, aby ste sa vyhli lynčovaniu.

Nuž si to rozmyslíte.

Premýšľate nad tradičným riešením – kopom do rohu. Ak brankár tipuje správne a chytí loptu – nuž čo už. Podali ste pozoruhodný výkon, hoci ho prekonal ešte pozoruhodnejší. Nik sa nestane hrdinom, ale nik nebude musieť ani utekať zo svojej krajiny.

Ak sa rozhodnete pre sebeckú motiváciu a budete chrániť vlastnú reputáciu tým, že nespravíte nič potenciálne šialené, pravdepodobne budete mieriť do rohu bránky.

Ak vás motivuje dobro tímu a usilujete sa vyhrať zápas za svoju krajinu, dokonca i ak by ste riskovali, že budete vyzerať ako šialenec – budete mieriť na stred bránky.

Sú chvíle, keď je kop na stred vôbec najodvážnejším činom.

Ak sa spýtate, ako by sa niekto správal v situácii, v ktorej by sa mal rozhodnúť medzi vlastným a kolektívnym dobrom, väčšina ľudí by nepriznala, že je im prednejšie vlastné dobro. Dejiny hovoria jasnou rečou: pre väčšinu ľudí – či už je to spôsobené výchovou alebo génmi, sú najdôležitejšie vlastné záujmy. To neznamená, že sú zlí, len ľudskí.

Ale všetky vlastné záujmy sú frustrujúce ak máte vyššie ambície. Možno chcete bojovať proti chudobe alebo docieliť, aby vláda lepšie fungovala alebo presvedčiť svoju firmu, aby neznečisťovala prostredie, či jednoducho primäť vaše deti, aby sa nehádali. Ako docieliť, aby všetci ťahali jedným smerom, keď ťahajú predovšetkým tým svojím?

Túto knihu sme napísali, aby sme zodpovedali tento typ otázok. Zarazilo nás, že v posledných rokoch sa hovorí o „správnom“ spôsobe premýšľania pri riešení problémov a, samozrejme, aj o „nesprávnom“ spôsobe. To nevyhnutne spôsobuje množstvo škriepok – a, čo je smutné, množstvo nevyriešených problémov. Možno túto situáciu zlepšiť? Dúfame, že áno. Radi by sme bojovali proti myšlienke, že existuje správny a nesprávny spôsob, rozumný a šialený spôsob, či červený alebo modrý spôsob. Moderný svet vyžaduje, aby sme všetci premýšľali trochu efektívnejšie, kreatívnejšie, racionálnejšie. Musíme sa na veci pozerať z iného uhla, používať pri uvažovaní odlišné nástroje, pristupovať k nim s rôznymi očakávaniami. Nemôžeme sa dať ovplyvňovať strachom či vlastnými záujmami, slepým optimizmom či naopak trpkým skepticizmom. Musíme premýšľať – nuž – ako freak.

Naše prvé dve knihy boli postavené na pomerne jednoduchom súbore názorov:

Motívy sú základným kameňom moderného života. Ich pochopenie a často i rozlúštenie je kľúčom k pochopeniu problému a k spôsobu jeho riešenia.

Ak vieme, čo merať a ako to merať, môžeme zjednodušiť komplikovaný svet. Niet nad číru silu čísel. Dokáže zoškriabať nánosy zmätku a protirečení, najmä ak ide o emocionálne nabité a kontroverzné témy.

Konvenčné názory sú často mylné. A ich bezstarostné prijímanie môže viesť k nedbalým, nehospodárnym či dokonca nebezpečným výsledkom.

Korelácia nemusí značiť, že ide o príčinnú súvislosť. Ak sa dve skutočnosti vyskytujú súbežne, je lákavé predpokladať, že jedna spôsobuje druhú. Napríklad ľudia v manželskom zväzku sú zjavne šťastnejší ako ľudia žijúci osamote – znamená to, že manželstvo je zárukou šťastia? Nie nutne. Údaje hovoria len o tom, že šťastní ľudia sú s vyššou pravdepodobnosťou ženatí/vydaté. Ako povedal jeden známy výskumník: „Ak ste ufrflaní, kto do pekla by si vás chcel zobrať?“

Táto kniha vychádza z tých istých základných myšlienok, ale s jedným rozdielom. V prvých dvoch knihách sme vám zriedkakedy niečo odporúčali. Väčšinou sme jednoducho využívali údaje, aby sme vám rozpovedali príbehy, ktoré sa nám videli zaujímavé. Posvietili sme si na oblasti, ktoré sa často nachádzajú v tieni. Táto kniha vystupuje z tieňa a ponúkame vám v nej niekoľko rád, ktoré by vám mohli eventuálne padnúť vhod, či už sa zaujímate o zvýšenie vlastnej efektivity alebo veľké globálne reformy.

Nejde o tradičnú svojpomocnú knihu. Pravdepodobne nepatríme k tomu druhu ľudí, ktorých by ste za normálnych okolností požiadali o pomoc. Niektoré naše rady spôsobia ľuďom skôr problémy, namiesto toho, aby ich z problémov dostali.

Naše premýšľanie ovplyvňuje takzvaný ekonomický prístup. To neznamená, že sa zameriavame na ekonómiu – kdeže, ani zďaleka nie. Ekonomický prístup je širší a jednoduchší pojem. V našej snahe pochopiť, ako svet funguje, akú motiváciu korunuje úspech (alebo neúspech), ako alokovať zdroje, aké prekážky bránia ľuďom k prístupu k týmto zdrojom, či sú hmotné (napríklad potraviny a transport) alebo nehmotné (vzdelanie a láska), sa spoliehame na údaje, nie na predtuchu či ideológiu.

Na tomto spôsobe premýšľania nie je nič magické. Väčšinou ide o očividné skutočnosti a riadime sa pri tom vlastným zdravým rozumom. Zlá správa znie: ak ste začali čítať túto knihu ako publikum čakajúce, že im kúzelník prezradí svoje tajomstvá a dúfate v čosi podobné, nuž vás sklameme. Ale máme pre vás aj dobré správy: premýšľať ako freak je dostatočne jednoduché na to, aby to zvládol každý. Zarážajúce je, že to robí len málo ľudí.

Ako je to možné?

Jedným dôvodom je to, že je jednoduché dovoliť svojej predpojatosti – politickej, intelektuálnej či inej – aby ovplyvnila náš pohľad na svet. Stále väčší počet výskumníkov tvrdí, že dokonca i najbystrejší z nás majú sklon vyhľadávať dôkazy, ktoré by potvrdili to, o čom sú presvedčení, a nie získavať informácie, ktoré by im umožnili širší pohľad na skutočnosti.

Navyše, je lákavé byť súčasťou davu. Dokonca i pri najdôležitejších témach si často osvojujeme názory priateľov, rodiny a kolegov. (Viac sa o tom dočítate v šiestej kapitole.) Vlastne to dáva zmysel: je jednoduchšie prispôsobiť sa názorom rodiny a priateľov, ako si nájsť novú rodinu a priateľov. Ale to, ako vzorne sa zaradíme do radu, znamená, že sme schopní rýchlo sa zmieriť so status quo, že sme pomalí, pokiaľ ide o zmenu názorov a šťastní, ak môžeme prenechať premýšľanie niekomu inému.

Ďalšou prekážkou pri premýšľaní ako freak je to, že ľudia sú priveľmi zamestnaní na to, aby zmenili spôsob, akým premýšľajú – či dokonca venovali tomu čo i len jednu myšlienku. Kedy ste naposledy len tak hodinu sedeli a iba premýšľali? Ak ste ako väčšina ľudí, tak to už bolo dávno. Je to niečo, čo môžeme pripísať na vrub našej vysokorýchlostnej dobe? Asi nie. George Bernard Shaw, veľmi talentovaný spisovateľ svetovej triedy a zakladateľ Londýnskej ekonomickej školy, si tento deficit premýšľania všimol pred mnohými rokmi. „Len zopár ľudí premýšľa viac ako dva či trikrát ročne,“ povedal vraj Shaw. „Ja som si získal medzinárodnú reputáciu tak, že premýšľam raz až dvakrát týždenne.“

Aj my skúšame premýšľať raz alebo dvakrát týždenne (hoci iste nie tak bystro ako Shaw) a chceli by sme vás povzbudiť, aby ste robili to isté.

Neznamená to, že by ste mali bezpodmienečne chcieť premýšľať ako freak. Má to zopár potenciálnych nevýhod. Možno sa ocitnete veľmi ďaleko od prevládajúceho prúdu. Azda čosi poviete a ostatní sa zháčia. Napríklad stretnete milý svedomitý pár s tromi deťmi a pristihnete sa pri tom, ako im vysvetľujete, že detské autosedačky sú zbytočne vyhodené peniaze (prinajmenšom podľa údajov zo zrážkových testov.) Alebo pri večeri s rodinou vašej novej priateľky začnete hovoriť o tom, ako hnutie za lokálne potraviny škodí životnému prostrediu – a následne sa dozviete, že jej otec je tvrdým zástancom tohto hnutia a všetko, čo máte na stole, vyrástlo v okruhu osemdesiatich kilometrov.

Musíte si zvyknúť na to, že ľudia vás nazvú bláznom a budú pobúrene prskať či dokonca vstanú a odídu z miestnosti. Máme s tým skúsenosti – z prvej ruky.

Krátko po publikovaní Superfreakonomics nás počas nášho anglického turné pozval na stretnutie David Cameron, ktorý sa mal čoskoro stať premiérom Spojeného kráľovstva.

Nie je nezvyčajné, že ľudia ako on sa dajú inšpirovať myšlienkami ľudí, ako sme my, no i tak nás toto pozvanie prekvapilo. V úvode Superfreakonomics sme vyhlásili, že nevieme nič o makroekonomických veličinách (inflácii, nezamestnanosti a podobne), ktoré sa politici usilujú ovládať tlačením páky do toho či oného smeru.

Navyše, politici sa boja kontroverzií a naša kniha vyvolala v Británii celkom slušné množstvo protichodných názorov. Dusili nás v národnej televízii, keď sa nás vypytovali na algoritmus, ktorý sme vytvorili v spolupráci s Britskou bankou, aby sa dali identifikovať možní teroristi. Prečo ste, preboha, toto tajomstvo odhalili? pýtali sa nás reportéri. Či sme si neuvedomili, že vďaka tomu môžu teraz potenciálni teroristi prekĺznuť? (Vtedy sme nemohli odpovedať, ale v siedmej kapitole nájdete odpoveď na túto otázku. Našepkáme vám: neurobili sme to len tak pre nič za nič.)

Ušlo sa nám aj za to, že sme naznačili, že štandardným riešením pri boji s globálnym otepľovaním by mohlo byť nechodiť do práce. Cameronov zamestnanec, bystrý mladý strategický poradca Rohan Silva, nám dokonca povedal, že kníhkupectvo v jeho štvrti odmietlo predávať Superfreakonomics, pretože majiteľ natoľko neznášal kapitolu o globálnom otepľovaní.

Silva nás zaviedol do konferenčnej miestnosti, kde na nás čakali približne dva tucty Cameronových poradcov. Ich šéf zatiaľ neprišiel. Väčšina z nich boli dvadsiatnici alebo tridsiatnici. Len jeden pán, voľakedajší a aj budúci člen vlády, bol výrazne starší. Ujal sa slova a povedal nám, že po voľbách bude Cameronov tím bojovať proti globálnemu otepľovaniu zubami-nechtami. Keby to bolo na ňom, Británia by sa stala v priebehu noci spoločnosťou s nulovými uhlíkovými emisiami. Považuje to, povedal, „za vec najvyššej morálnej povinnosti“.

Nastražili sme uši. Zistili sme totiž jednu vec: ak sa ľudia, najmä politici, začnú pri rozhodovaní riadiť svojím morálnym kompasom, ako prvé padnú zvyčajne za obeť fakty. Spýtali sme sa ministra, čo myslí tou „morálnou povinnosťou“.

„Keby nebolo Anglicko, svet by sa nenachádzal v takom stave, v akom je. Nič z tohto by sa nestalo,“ rukami ukázal okolo seba. „Týmto“ myslel tú miestnosť, budovu, Londýn, celú civilizáciu.

Museli sme vyzerať zmätene, pretože sa pustil do ďalšieho vysvetľovania. Anglicko, objasnil nám, odštartovalo priemyselnú revolúciu a viedlo zvyšok sveta cestou smerujúcou k znečisteniu životného prostredia a globálnemu otepľovaniu. Preto je povinnosťou Anglicka viesť ľudí k náprave škôd.

Práve vtedy vpadol do miestnosti David Cameron. „Dobre teda, kde sú tí múdri chlapíci?“

Mal na sebe žiarivo bielu košeľu, fialovú kravatu, ktorá bola jeho poznávacou značkou, a šíril okolo seba ovzdušie neuhasiteľného optimizmu. Začali sme sa rozprávať a my sme okamžite pochopili, prečo sa mal stať premiérom. Vyžaroval kompetenciu a sebavedomie. Vyzeral presne ako ten typ muža, ktorého si rektori na Etone a Oxforde predstavia, keď sa pozrú na nových chlapcov.

Cameron vyhlásil, že najväčší problém, ktorý zdedí ako premiér, je ťažko chorá ekonomika. Spojené kráľovstvo sa nachádza spolu so zvyškom sveta ešte stále v zovretí zdrvujúcej recesie. Nálada medzi občanmi (od penzistov cez študentov po priemyselných titanov) je pochmúrna. Národný dlh sa vyšplhal do obrovskej výšky a stále rastie. Cameron nám povedal, že hneď po prevzatí úradu bude musieť spraviť rozsiahle a hlboké škrty.

Dodal však, že existuje zopár cenných nenarušiteľných oblastí, ktoré bude chrániť za každú cenu.

„Ako napríklad čo?“ spýtali sme sa ho.

„Nuž napríklad Národný zdravotnícky systém,“ povedal a oči mu hrdo zažiarili. Dávalo to zmysel. NHS zabezpečovalo zdravotnícku starostlivosť pre každého Brita od kolísky až po hrob a väčšia časť týchto služieb bola v momente konzumácie zadarmo. Najstarší a najrozsiahlejší systém tohto druhu na svete je neodmysliteľným symbolom krajiny rovnako ako futbal či anglický puding. Jeden bývalý minister financií povedal o NHS, že „ sa asi najviac približuje k anglickému náboženstvu“ – čo je nanajvýš zaujímavé, keďže Anglicko už vlastne má štátne náboženstvo.

Vyskytol sa však jeden problém: náklady na zdravotnícku starostlivosť narástli v priebehu posledných desiatich rokov o sto percent a očakáva sa, že ich zvyšovanie bude pokračovať.

Hoci sme to vtedy nevedeli, Cameronova oddanosť systému NHS sa zakladala na dramatickej osobnej skúsenosti. Ivan, jeho najstaršie dieťa, sa narodil so zriedkavou neurologickou poruchou, tzv. Ohtaharovým syndrómom. Toto ochorenie sa vyznačuje častými a prudkými záchvatmi. Vďaka tomu sa Cameronovci zoznámili s množstvom zdravotných sestier, lekárov, prešli veľa ambulancií a nemocníc. „Ak sa vaša rodina spolieha na NHS neustále, deň po dni, noc za nocou, zistíte, aký cenný je tento systém,“ povedal raz na výročnom zjazde Konzervatívnej strany. Ivan umrel na začiatku roku 2009, len niekoľko mesiacov po svojich siedmych narodeninách.

Nebolo teda asi prekvapujúce, že Cameron dokonca aj ako hlava strany, ktorá zastávala fiškálnu striedmosť, považuje NHS za nedotknuteľný a posvätný. Zahrávať sa s týmto systémom, hoci aj počas ekonomickej krízy by malo asi taký politický zmysel ako nakopnúť jedného z kráľovniných psíkov.

Ale to neznamená, že to skutočne dávalo zmysel. Zatiaľ čo neohraničená, bezplatná a doživotná zdravotná starostlivosť je úctyhodným cieľom, ekonomika je plná úskalí. Na to sme budúceho premiéra upozornili – úctivo, ako sa len dalo.

Keďže je zdravotná starostlivosť nevyhnutne poprepájaná s množstvom emócií, je ťažké vnímať ju ako to, čím v podstate je: ako súčasť ekonomiky štátu. V podmienkach Spojeného kráľovstva však platí, že zdravotná starostlivosť je jedinou časťou ekonomiky, v ktorej môžu jednotlivci získať takmer akúkoľvek službu, ktorú potrebujú, bezplatne, pričom nezáleží na tom, či skutočné náklady na procedúru predstavujú sto alebo stotisíc libier.

Čo je na tom zlé? Ak ľudia neplatia za veci podľa ich skutočnej hodnoty, zväčša majú sklon k ich neefektívnej konzumácii.

Spomeňte si, ako ste si minule zasadli za stôl v reštaurácii typu „zjedz, koľko vládzeš“. Lákalo vás to zjesť o čosi viac ako zvyčajne, či nie? To isté sa stane, ak zdravotnú starostlivosť distribuujete podobným spôsobom: ľudia skonzumujú viac, ako keby im naúčtovali cenu podľa cenníka. Vďaka tomu sa okrem skutočne chorých uchádza o služby aj čoraz početnejší dav „hypochondrov“, doba čakania sa zvyšuje a značný podiel prostriedkov štát investuje do posledných mesiacov života starých pacientov, pričom často bez výraznejšieho skutočného prínosu.

Tento typ priveľkej spotreby môže štát poľahky zvládnuť, ak tvorí len malú súčasť ekonomiky. Ale v Británii sa náklady na zdravotnú starostlivosť vyšplhali takmer do výšky 10 percent z HDP (v Spojených štátoch je to takmer dvakrát toľko), nuž treba vážne popremýšľať nad spôsobom poskytovania týchto služieb a platieb za ne.

Pokúsili sme sa to dokázať myšlienkovým experimentom. Navrhli sme pánovi Cameronovi, aby si predstavil rovnakú stratégiu na odlišnom javisku. Čo ak by mal napríklad každý Brit nárok na bezplatný, neohraničený a doživotný prístup k preprave? To značí: čo ak by mohol hocikto kedykoľvek zájsť do predajne áut a vybrať si akýkoľvek nový model, pričom by nič za auto nezaplatil a odviezol si ho domov?

Očakávali sme, že to uváži a povie „Nuž, áno, to je celkom absurdné – nemali by sme dôvod udržiavať staré auto a motivácia v tejto oblasti by sa celkom pokrivila. Chápem, čo mi chcete povedať o rozdávaní zdravotnej starostlivosti!“

Ale nič také nepovedal. Vlastne nepovedal vôbec nič. Z tváre Davida Camerona neschádzal úsmev, ale oči sa mu rozhodne viac nesmiali. Asi nepochopil náš príklad tak, ako sme zamýšľali. Alebo možno áno a v tom bol ten problém. Nech už je to, ako chce, rýchlo nám potriasol rukou a ponáhľal sa za menej absurdnou skupinou ľudí, s ktorými sa mal stretnúť.

Nemožno mu to zazlievať. Vyrovnať sa s takým obrovským problémom, ako sú šialene rastúce náklady na zdravotnú starostlivosť, je tisíckrát ťažšie, ako sa napríklad rozhodnúť, kam kopnúť penaltu. (Preto by ste sa mali sústrediť na malé problémy, ak je to možné – ako tvrdíme v piatej kapitole.) Zišlo by sa nám vtedy vedieť to, čo vieme teraz, o presvedčovaní ľudí, ktorí sa nechcú dať presvedčiť (tým sa zaoberáme v ôsmej kapitole).

Úprimne veríme v obrovský prínos preškolenia mozgu, aby premýšľal o problémoch inak – či už ide o niečo veľké alebo malé. V tejto knihe sa s vami podelíme o všetko, čo sme sa naučili za posledných niekoľko rokov. Mnohé veci dopadli lepšie ako naše krátke stretnutie s premiérom.

Ste ochotní skúsiť to? Výborne! Prvým krokom je neostať zahanbený tým, ako veľa toho ešte neviete...

1 Japonské rodinné firmy využívajú dlhodobé riešenie: nájdu si výkonného riaditeľa mimo rodiny a adoptujú ho. Preto je podiel dospelých mužov na celkovom počte adoptovaných osôb v Japonsku takmer stopercentný.

2 Viď poznámky na konci knihy (všetky citácie a ostatné podkladové informácie).

DRUHÁ KAPITOLA

Tri najťažšie anglické slová

Predstavte si, že vás požiadajú, aby ste si vypočuli jednoduchý príbeh a potom zodpovedali niekoľko otázok. Tu je ten príbeh:

Dievčatko, ktoré sa volá Mary, ide na pláž so svojou matkou a bratom. Odvezú sa tam na červenom aute. Plávajú v mori, zjedia zmrzlinu, hrajú sa v piesku a na obed si dajú chlebíčky.

A teraz tie otázky:

1. Akú farbu malo auto?

2. Mali na obed rybu s opekanými zemiakmi?

3. Počúvali v rádiu hudbu?

4. Pili pri obede citronádu?

Ako ste to zvládli? Porovnajte si vaše odpovede s odpoveďami niekoľkých britských detí vo veku päť až deväť rokov, ktorým dali tento test vyplniť akademickí výskumníci. Takmer všetky deti zodpovedali prvé dve otázky správne („červenú“ a „nie“). Ale už oveľa horšie to bolo s treťou a štvrtou otázkou. Prečo? Tieto otázky sa nedali zodpovedať – jednoducho nedostali v príbehu dostatok informácií. A predsa obrovské množstvo detí (76 percent) odpovedalo na tieto otázky „áno“ alebo „nie“.

Deti, ktoré sa pokúšajú oblafnúť tento jednoduchý test, sú na správnej ceste za kariérou v biznise a politike, kde si takmer nik nepripustí, že niečo nevie. Dlho sa vravelo, že tri najťažšie vysloviteľné anglické slová sú I love you (Ľúbim ťa). S tým nemôžeme súhlasiť! Pre väčšinu ľudí je najťažšie povedať I don´t know (Neviem). Je to škoda, pretože kým si nepriznáte, že niečo ešte neviete, je v podstate nemožné naučiť sa, čo vedieť potrebujete.

Kým sa pustíme do takýchto podvodov, nákladov a riešení, ujasnime si, čo máme na mysli, ak vravíme o tom „čo vieme“.

Prirodzene existujú rôzne stupne a kategórie vedomostí. Na špičke tejto hierarchie je niečo, čo by sme mohli označiť za „známe fakty“, veci, ktoré môžeme vedecky dokázať. (Ako znie slávny výrok Daniela Patricka Moynihana: „Každý má nárok na vlastný názor, ale nie na vlastné fakty.“) Ak trváte na tom, že chemické zloženie vody je HO_2 namiesto H_2O, napokon vám dokážu opak.

Potom existuje „viera“. Sú to skutočnosti, ktoré považujeme za pravdivé, nemôžeme ich však len tak jednoducho dokázať. Takéto témy už poskytujú viac priestoru na nezhody. Napríklad: existuje diabol?

Túto otázku položili v rámci globálneho prieskumu. Tu je rebríček piatich krajín spomedzi účastníkov, ktoré zoradili podľa podielu veriacich (na Slovensku sa konal podobný prieskum, v diabla verilo 25,9 percent opýtaných, v priebehu dvadsiatich rokov stúpol počet ľudí veriacich na existenciu pekla z 27 na 38 percent, v rovnakom čase stúpla v Česku viera v peklo z 10 na 14 percent, pozn. red.):

1. Malta (84,5%)

2. Severné Írsko (75,6%)

3. Spojené štáty (69,1%)

4. Írsko (55,3%)

5. Kanada (42,9%)

A tu je päť krajín, kde žije najmenej ľudí veriacich v diabla:

1. Lotyšsko (9,1%)

2. Bulharsko (9,6%)

3. Dánsko (10,4%)

4. Švédsko (12,0%)

5. Česká republika (12,8%)

Ako je možné, že sa ľudia natoľko rozchádzajú v názore, keď ide o takú jednoduchú otázku? Alebo Lotyši, alebo Malťania nevedia, čo si myslia, že vedia.

No dobre, možno je existencia diabla priveľmi „z druhého sveta“, aby sme ju mohli považovať za fakt. Pozrime sa teda na inú otázku. Táto patrí niekam medzi kategóriu viery a faktu:

Podľa médií stáli za útokom proti USA dňa 11. septembra skupiny Arabov. Veríte, že je to pravda alebo nie?

Väčšine z nás sa vidí táto otázka absurdná: samozrejme, že to je pravda! Ale ak by ste túto otázku kládli ľuďom v prevažne moslimských krajinách, dostávali by ste inú odpoveď. Len 20 percent Indonézanov verí, že Arabi sú zodpovední za útoky z 11. septembra, podobne sú na tom Kuvajťania (11 percent) a Pakistanci (4 percentá). Keď sa ich na to pýtali, väčšina respondentov obvinila Izrael, americkú vládu (čomu podľa prieskumov verejnej mienky verí aj 34 percent obyvateľov Slovenska, pozn. red.) alebo „nemuslimských teroristov“.

Čiže to, čo „vieme“, môžu formovať politické a náboženské názory. Na svete je neúrekom „obchodníkov s chybami“, ako nazýva ekonóm Edward Glaeser politických, náboženských a finančných vodcov, ktorí „chcú, aby ľudia verili v nejakú skutočnosť tak, aby mohli z toho ťažiť finančný či politický prospech“.

Sám osebe je tento problém dostatočne veľký. Ale v hre je čoraz viac, ak bežne predstierajú, že vedia viac, ako vedia.

Len si predstavte ťažké témy, ktorým čelia politici a biznismeni deň čo deň. Ako by bolo najlepšie zastaviť v Amerike také bežné masové strieľanie? Dá sa poškodenie životného prostredia vyvážiť kladmi ťažby bridlicového plynu? Čo sa stane, ak dovolíme diktátorovi z Blízkeho východu, ktorý nás nenávidí, aby si udržal moc?

Tieto otázky nemožno zodpovedať len zhromaždením súboru faktov. Vyžadujú posúdenie, intuíciu a odhad, ako to napokon dopadne. Navyše ide o mnohovrstevné otázky príčiny a dôsledku, čo značí, že situácia, do ktorej to vyústi, je vzdialená a navyše treba rátať s existenciou rôznych odchýlok. Pri riešení komplexných tém môže byť až absurdne ťažké určiť presnú príčinu daného efektu. Skutočne spôsobil zníženie kriminality zákaz zbraní využívaných pri násilných prepadoch – alebo stojí za tým jeden z ďalších desiatich iných faktorov? Viazne ekonomika vďaka privysokému daňovému zaťaženiu, alebo sú skutočnými vinníkmi čínski exportéri a zvýšenie cien ropy?

Inými slovami, je ťažké skutočne vedieť, čo spôsobilo alebo vyriešilo daný problém – a to sa týka udalostí, ktoré sa už stali. Len si predstavte, o čo ťažšie je predpovedať, čo zafunguje v budúcnosti. „Predpovedať niečo je veľmi ťažké, najmä ak ide o budúcnosť,“ vravieval s obľubou Niels Bohr.

A napriek tomu neustále počúvame, ako nám odborníci (nielen politici a biznismeni, ale aj športoví vedátori, guruovia akciového trhu a, prirodzene, meteorológovia) tvrdia, že majú celkom jasnú predstavu o tom, ako bude vyzerať budúcnosť. Vskutku vedia, o čom hovoria alebo (podobne ako britskí školáci) len blafujú?

V posledných rokoch začali akademici systematicky sledovať predpovede rozličných expertov. Jednu z najpôsobivejších štúdií viedol Philip Tetlock, profesor psychológie na Pennsylvánskej univerzite. Zameral sa v nej na politiku. Tetlock si vybral približne 300 expertov (vládnych úradníkov, politológov, odborníkov na národnú bezpečnosť a ekonómov), ktorí vyslovili tisícky predpovedí. Tie v priebehu dvadsiatich rokov vyhodnocoval. Napríklad: Otázka týkajúca sa demokratickej krajiny (povedzme Brazílie): Udrží si súčasná majoritná politická strana po nasledujúcich voľbách svoj status, príde oň alebo ho posilní? Alebo otázka týkajúca sa nedemokratickej krajiny (povedzme Sýrie): Zmení sa základný charakter politického režimu v krajine v priebehu nasledujúcich piatich rokov? A počas nasledujúcich desiatich rokov? A ak áno, ako?

Výsledky Tetlockovej štúdie primäli každého vytriezvieť. Títo absolútni experti (96 percent z nich malo postgraduálne vzdelanie) „boli presvedčení, že vedia viac, ako vedeli,“ povedal Tetlock. Aké presné boli ich predpovede? Neboli o nič lepší ako „šimpanzy, ktoré hádžu šípky“ – žartoval často Tetlock.

„To prirovnanie k šimpanzom so šípkami ma stále prenasleduje,“ vraví. „Ak porovnáme ich predpovede napríklad s predpoveďami základnej skupiny študentov univerzity v Berkeley, tak skončili lepšie. Boli však ich výsledky lepšie, ako naznačoval extrapolačný algoritmus? Nie, to nie.“

Tetlockov „extrapolačný algoritmus“ je počítač naprogramovaný na predvídanie „žiadnej zmeny súčasnej situácie“. Čo je (ak o tom pouvažujete) spôsob, ako vám počítač povie: „Neviem.“

Podobným výskumom sa zaoberala aj firma s názvom CXO Advisory Group, ktorá skúmala vyše šesťtisíc predpovedí expertov na akciový trh v priebehu niekoľkých rokov. Zistili, že predpovede vyšli v 47,4 percent prípadov. Opäť: šimpanz hádžuci šípky by pravdepodobne dosiahol podobný výsledok, a ak zoberiete do úvahy investíciu do poplatkov, tak by vás to stálo len zlomok nákladov.

Keď sme Tetlocka požiadali, aby pomenoval vlastnosť, vďaka ktorej je človek výnimočne zlý v predpovedaní budúcnosti, povedal len jedno slovo. „Dogmatizmus.“ To jest neotrasiteľná viera v to, že niečo je pravdou, i keď to v skutočnosti pravda nie je. Tetlock spolu s ostatnými akademikmi vystopovali prominentných vedátorov a zistili, že majú sklon k „prehnanej sebadôvere“ (ako to vyjadril Tetlock), dokonca i v prípade, že ich predpovede sa ukážu ako absolútne mylné. Domýšľavosť a nesprávnosť – to je smrteľná kombinácia, najmä ak existuje obozretnejšia možnosť: jednoducho priznať, že o budúcnosti vieme toho oveľa menej, ako si myslíme.

V súčasnosti dosiahla len trhová kapitalizácia Googlu, Amazonu a Facebooku vyše 700 miliárd dolárov, čo je viac ako HDP osemnástich krajín. Ak k tomu pridáte Apple, čo ani nie je internetová spoločnosť, ale bez internetu by nemohla existovať, je trhová kapitalizácia týchto spoločností 1,2 bilióna dolárov. Za to by ste si kúpili veľa faxov.

Scéna sa odohráva v posluchárni, pódium pripomína univerzitný klub: bohato zdobené lustre, steny ovešané portrétmi distingvovaných džentlmenov. Sargent sedí v koženom kresle a čaká, kým ho uvedú.

SARGENT: „Nie.”

Ak sú teda dôsledky predstierania vedomostí také škodlivé, prečo to ľudia robia?

„To je jednoduché, mali by ho zastreliť,“ odvetil chlapec.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA