TODD BURPO

& Lynn Vincentová

Nebo nie je výmysel (ukážka)

Elektronická kniha

PROLÓG

Anjeli na parkovisku

Štvrtý júl väčšinou vyvoláva predstavy vlasteneckých pochodov, lákavej vône grilovaného mäsa a varenej kukurice či obrazy nočnej oblohy zaliatej svetlom ohňostrojov. Pre moju rodinu bol však predĺžený víkend po 4. júli 2003 nezvyčajný v celkom inom zmysle.

S manželkou Sonjou sme si naplánovali zobrať decká na návštevu k Sonjinmu bratovi Stevovi do Sioux Falls v Južnej Dakote, kde žije aj s rodinou, lebo sme boli zvedaví na nášho dvojmesačného synovca Bennetta. Naše deti, Cassie a Colton, navyše ešte nevideli miestne vodopády (ak náhodou neviete, mesto Sioux Falls pomenovali jednoducho podľa Siouxských vodopádov). Ibaže nám nebolo všetko jedno – domov v Imperiali v Nebraske sme neopustili od posledného marca, keď sa rodinný výlet do Greeley v Colorade zmenil na nočnú moru.

Jemne povedané, vtedy nám jedno dieťa takmer umrelo. Možno si pomyslíte, že sme prehnane úzkostliví, ale my sme odvtedy boli takí ustráchaní, že sme naozaj zvažovali, či vôbec odísť z domu. Ako farár nie som poverčivý. Napriek tomu ma vo vnútri opantal akýsi zvláštny nepokoj a našepkával mi, že ak zostaneme čušať doma, nič sa nám nestane. Napokon však zvíťazil rozum poháňaný túžbou vidieť malého Bennetta, o ktorom Steve svätosväte tvrdil, že je najrozkošnejším dieťaťom na svete. A tak sme náš modrý terénny Ford napratali rôznymi víkendovými zásobami a výprava na sever sa mohla začať.

So Sonjou sme sa zhodli, že najlepšie bude cestovať v noci. Colton síce bude musieť pretrpieť cestu v detskej sedačke (hoci je presvedčený, že v štyroch rokoch je už na ňu pristarý), ale takto aspoň väčšinu cesty prespí. Čosi po ôsmej som vycúval spred domu, prešiel okolo „Rázcestia“ – miestneho strediska Wesleyánskej cirkvi, ktoré duchovne vediem, a napojil sa na diaľnicu.

Nad pláňami sa rozprestierala jasná a žiarivá nočná obloha, na zamatovej čierňave sa jagal striebristý polmesiac. Imperial je typické farmárske mestečko učupené na západnom okraji Nebrasky. Má sotva dvetisíc obyvateľov, nenájdete v ňom jediný semafor a počet kostolov značne prevyšuje počet bánk. Vždy okolo obeda sa miestne rodinné bistro zaplní farmármi, čo sa prichádzajú najesť rovno z poľa v bagančiach a bejzbalových šiltovkách, so šponovacími kliešťami na opasku. Naša šesťročná Cassie aj s Coltonom sa pochopiteľne veľmi tešili na návštevu maličkého bratranca z „veľkomesta“ Sioux Falls.

Prvých stopäťdesiat kilometrov decká predžavotali. Colton viedol superhrdinské bitky s plastovými panáčikmi a po ceste niekoľko ráz zachránil svet. Niečo pred desiatou sme dorazili do dvadsaťštyritisícového North Platte, ktoré sa môže popýšiť akurát tým, že v ňom kedysi žil dobrodruh a zabávač Buffalo Bill, legendárny vďaka kovbojkám z Divokého západu. North Platte bolo poslednou civilizovanou zastávkou – teda poslednou zastávkou, kde sme mali šancu osviežiť sa – keďže v tú noc nás cestou na severovýchod čakali už len úplne opustené nekonečné kukuričné polia, divá zver, bažanty a zopár roľníckych chalúp. Vopred sme si naplánovali, že si tu oddýchneme a naraz naplníme nádrž i žalúdok.

Z pumpy sme vyšli na Jeffersovu ulicu a minuli sme križovatku. Uvedomil som si, že keby sme na semaforoch boli odbočili doľava, dostali by sme sa do krajskej nemocnice, kde sme v marci prežili príšerné dva týždne, ktoré sme temer celé prekľačali v modlitbách, aby Boh zachránil Coltonovi život. Pán síce vypočul naše prosby, no aj tak so Sonjou zvykneme žartovať, že tá skúsenosť nám výmenou za Coltona obom vzala dobrých pár rokov života.

Smiech je niekedy jediným prostriedkom, ako sa preniesť cez ťažké chvíle, a tak keď sme míňali odbočku, rozhodol som sa Coltona trocha podpichnúť.

„Hej, Colton, stačilo by odbočiť, a znova by sme boli v nemocnici,“ povedal som. „Chceš ísť naspäť do nemocnice?“

Naša ratolesť sa v tme zachichotala. „Nie, ocko, nechcem! Pošli Cassie... Cassie môže ísť do nemocnice!“

Coltonova sestra na vedľajšom sedadle sa rozosmiala. „Niééé! Ja nikam nejdem.“

Sonja sa na sedadle spolujazdca otočila, aby videla na nášho syna v detskej sedačke za mnou. Predstavil som si jeho blonďavé vlasy ostrihané na ježka a blankytné oči žiariace v tme. „Spomínaš si na nemocnicu, Colton?“ opýtala sa Sonja.

„Áno, mamka, spomínam,“ odvetil. „Tam mi predsa spievali anjeli.“

Vo Forde akoby zastal čas. So Sonjou sme sa na seba pozreli s nemou otázkou: Počuli sme dobre?

Sonja sa ku mne naklonila a zašepkala: „Spomínal ti už niekedy anjelov?“

Pokrútil som hlavou. „A tebe?“

Tiež pokrútila hlavou.

Pri ceste som zbadal bistro, tak som zašiel na parkovisko a vypol motor. Do Fordu prenikalo biele svetlo pouličného osvetlenia. Otočil som sa na sedadle a civel na Coltona. V tej chvíli som si plne uvedomil, aký je ešte malý a chlapčensky krehký. Drobný človiečik, z ktorého sršala roztomilá, prostoreká nevinnosť, čo nás občas privádzala do rozpakov. Ak máte deti, viete, čo mám na mysli: bol presne vo veku, keď dieťa prstom ukáže na tehotnú ženu a (na celú ulicu) sa opýta: „Ocko, prečo je tá teta taká tučná?“ Colton prechádzal tým kratučkým obdobím života, keď mu takt ani lesť ešte nič nehovorili.

Takéto myšlienky sa mi preháňali hlavou, kým som uvažoval, ako zareagovať na prosté vyhlásenie nášho štvorročného syna, že mu spievali anjeli. Nakoniec som sa rozhodol opýtať sa priamo: „Colton, vravel si, že v nemocnici ti spievali anjeli?“

Rázne pokýval hlavou.

„A čo ti spievali?“

Colton pozrel hore a potom doprava, ako vždy, keď sa snažil na niečo rozpamätať. „No, spievali mi Ježiš ma miluje a O Józuovi z Jericha,“ povedal sústredene. „Prosil som, aby mi zaspievali We Will Rock You od Queen, ale nechceli.“

Cassie sa zachichotala a ja som si uvedomil, že Colton odpovedal rýchlo a vecne, bez náznaku zaváhania.

So Sonjou sme si opäť vymenili pohľady. Čo to má znamenať? Žeby sa mu v nemocnici dačo prisnilo?

A ešte jedna nemá otázka: Čo mu na to povieme?

Prirodzene mi napadlo opýtať sa: „Colton, ako vyzerali tí anjeli?“

Pri zdanlivej spomienke sa zasmial. „No, jeden vyzeral ako dedko Denis, ale nebol to on, lebo dedko Denis nosí okuliare.“

Potom zvážnel. „Ocko, Ježiško poprosil anjelov, aby mi spievali, lebo som sa bál. A vážne sa mi uľavilo.“

Ježiš?

Pozrel som na Sonju. Spadla jej sánka. Zasa som sa otočil ku Coltonovi. „Chceš povedať, že tam bol aj Ježiško?“

Môj chlapček pokýval hlavou s takou samozrejmosťou, akoby nám zvestoval, že v predzáhradke videl lienku. „Áno, bol tam aj Ježiško.“

„Ale kde presne bol Ježiško?“

Colton sa mi zadíval do očí. „Sedel som mu na kolenách.“

Stratil som reč, akoby niekto zatlačil gombík „stop“ ako na videu. V nemom úžase sme si so Sonjou vymenili ďalší pohľad a s ním nemý telegram: Fajn, tak toto fakt musíme poriadne prebrať.

Všetci sme sa vyhrnuli z auta a vpochodovali do bistra, odkiaľ sme sa o pár minút vynorili s taškou plnou proviantu. So Sonjou sme si pošepkali:

„Myslíš, že naozaj videl anjelov?“

„A Krista?!“

„Netuším.“

„Prisnilo sa mu niečo?“

„Neviem – vyzerá taký sebaistý.“

Keď nám Sonja v aute rozdala hamburgery a zemiakové placky, váhavo som pokračoval v rozhovore.

„Colton, kde si bol, keď si stretol Ježiška?“

Pozrel sa na mňa, akoby chcel povedať: Nerozprávali sme sa už o tom?

„V nemocnici. Vieš, keď ma operoval ujo doktor O‘Holleran.”

„Ale ujo doktor O‘Holleran ťa operoval viackrát, pamätáš?“ pripomenul som mu. Coltonovi najprv vyberali slepé črevo, potom mu robili výplach brušnej dutiny, a napokon sme mu ešte dali odstrániť zopár keloidných jaziev, no to už nebolo na klinike, ale v ambulancii doktora O‘Hollerana. „Si si istý, že to bolo v nemocnici?”

Colton prikývol. „Áno, v nemocnici. Keď som bol s Ježiškom, ty si sa modlil v takej malej izbe a mamka telefonovala.“

Čože?

Jednoznačne má na mysli nemocnicu. Ale odkiaľ, prepánajána, vedel, kde sme boli?

„Ty si bol predsa v operačnej sále, Colton,“ povedal som. „Ako môžeš vedieť, čo sme vtedy robili?“

„Lebo som vás videl,“ so samozrejmosťou odvetil Colton. „Vyšiel som z tela a zhora som sa díval, ako ma ujo doktor operuje. Potom som videl teba a mamku. Ty si bol sám v nejakej malej miestnosti a modlil si sa. Mamka bola inde a tiež sa modlila a ešte telefonovala.“

Coltonove slová mnou hlboko otriasli. Sonju som nikdy nevidel s takým udiveným pohľadom. Nič nevravela, len na mňa civela a neprítomne prežúvala kus hamburgera.

Viac detailov som v tej chvíli nedokázal spracovať. Naštartoval som, vyšiel na cestu a vydal sa smerom na Južnú Dakotu. Keď sme opäť boli na diaľnici, na oboch stranách sa rozprestierali pasienky, v ktorých sa kde-tu v mesačnom svite zatrblietala močarina. Bolo dosť neskoro a onedlho všetci zadriemali – presne podľa plánu.

Cesta mi štrkotala pod kolesami a ja som v údive uvažoval nad tým, čo som práve počul. Tvrdeniam nášho krpca bolo ťažko uveriť, no podložil ich dôveryhodnými podrobnosťami – podrobnosťami, o ktorých nijako nemohol vedieť. Nikdy sme mu nepovedali, čo sme robili, kým ležal na operačke pod anestetikami a – podľa všetkého – v bezvedomí.

Stále som si v duchu omieľal, Odkiaľ to môže vedieť? Kým sme však dorazili na hranicu Južnej Dakoty, počiatočná otázka sa postupne zmenila na inú: Hovorí pravdu?

1.

SLIZÁRIUM

Rodinný výlet, ktorý sa neskôr zmenil na nočnú moru, mal byť vlastne oslavou. Začiatkom marca 2003 som mal ísť do Greeley v Colorade na stretnutie dištriktuálnej správnej rady Wesleyánskej cirkvi. Od minuloročného augusta moja rodina prešla riadne tŕnistou cestou. Počas siedmich mesiacov nás trápili samé úrazy a choroby vrátane zlomenej nohy, dvoch operácií a diagnózy rakoviny. To všetko nám tak vybielilo bankové účty, že zloženky nám doslova pili krv ako nenásytné komáre. Z fary síce mám skromný mesačný príjem, ale naším hlavným zdrojom obživy je firma na predaj a montáž garážových brán, ktorá sa pre naše maródky dostala do nemalých problémov.

Vo februári sa zdalo, že najhoršie je už za nami. Keďže som musel pracovne vycestovať, rozhodol som sa, že zo služobnej cesty urobím rodinný výlet, ktorý nám do života prinesie trocha svetla – zabavíme sa, uvoľníme ducha a myseľ a vykročíme v ústrety novej nádeji.

Sonja počula, že neďaleko Denveru je miesto ako stvorené pre decká – Pavilón motýľov. Túto „zoo bezstavovcov“, ako ju nazývajú, otvorili v roku 1995. Je vzdelávacím strediskom, kde možno odhaliť tajomstvá hmyzu a morských živočíchov žijúcich v plytčinách. Dnes pred vchodom víta deti obrovská farebná kovová modlivka, ale v roku 2003 tam ešte nestála, a tak nízka tehlová budova asi dvadsaťpäť kilometrov od Denveru nebola zvonku ani zďaleka taká lákavá. Vo vnútri však deti – najmä v Cassienom a Coltonovom veku – čakal zázračný svet.

Prvou zastávkou bolo „Slizárium“, plné terárií so strašidelnými slizkými tvormi od chrobákov cez šváby až po pavúky. Cassie a Coltona mimoriadne očarila najmä Veža tarantúl. Kopa terárií vo vnútri presne zodpovedala popisu – išlo o vežu z terárií, v ktorých sa hemžili veľké chlpaté potvorky, čo vás buď okúzlia, alebo vám z nich nabehnú zimomriavky.

Cassie s Coltonom na striedačku lozili po trojstupienkovom rebríku, aby si prezreli obyvateľov horných poschodí veže. V rohu jedného terária čupel mexický vtáčkar pokrytý chumáčikmi, ktoré na informačnej tabuli opísali ako „pôvabne plavé“ chĺpky. Vedľa sa prechádzala červeno-čierna tarantula z Indie. Jednou z najdesivejších obyvateliek bola strakatá tarantula s čierno-bielymi pásikavými nohami, vyzerala ako obrátená röntgenová snímka. Neskôr sme sa dozvedeli, že táto samička má rebelské sklony. Raz sa jej akosi zázrakom podarilo utiecť do vedľajšieho terária, kde si potom pochutnala na susedovi.

Keď Colton vyskočil na rebrík, aby si obzrel šibalskú tarantulu, s úsmevom na mňa zhora pozrel a mňa zahrialo pri srdci. Cítil som, ako sa mi uvoľňujú svaly pri krku a kdesi vo vnútri povolilo napätie – akoby si myseľ bola konečne vydýchla. Prvý raz po dlhých mesiacoch som si mohol nerušene užívať rodinu.

„Uáu, pozri!“ vykríkla Cassie a ukázala prstom na jedno z terárií. Hoci naša dcérka mala len šesť a bola chudučká ani prútik, bola nesmierne bystrá – po matke. Podľa popisu na tabuľke išlo o jeden z najväčších pavúčích druhov na svete: „Samička dorastá do veľkosti až 28 centimetrov.“

Hoci tento exemplár mal len zhruba pätnásť centimetrov, veľkosťou sa vyrovnal Coltonovmu zápästiu. Ten stál pred sklom s údivom v očiach. Sonja zas zhnusene krčila nos.

Asi si to všimol jeden z dobrovoľníkov, ktorí tam vypomáhajú, lebo ihneď pribehol a začal pavúka brániť: „Tento druh pochádza z Južnej Ameriky,“ spustil priateľským, učiteľským tónom, akoby naznačoval: Nie sú také odporné, ako sa zdajú. „Severoamerické a juhoamerické tarantuly sú veľmi pokojné. Jednu si dokonca môžete pohladkať,“ a kývol smerom k ďalšiemu zriadencovi, ktorý práve skupinke detí ukazoval menšiu tarantulu na dlani. Cassie okamžite vyštartovala krížom cez miestnosť, aby lepšie videla. So Sonjou a Coltonom sme ju nasledovali. V kútiku upravenom v štýle bambusovej chatrče zriadenec predstavoval nespornú kráľovnú Slizária, ružovkastú Rosie. Chlpatá juhoamerická tarantula mala telo veľkosti slivky a nohy dlhé asi pätnásť centimetrov, hrubé ako ceruzka. Deckám sa na Rosie najviac páčilo, že ak sa odvážili chvíľu ju podržať v dlani, za odmenu dostali nálepku.

Ak máte deti, viete, že pekná nálepka pre ne často znamená viac než hrsť peňazí. A táto nálepka nebola hocijaká: na bielom podklade sa vynímala žltá tarantula a pod ňou nápis „Dotkol som sa Rosie“.

Vlastne to ani nebola nálepka. Bol to odznak odvahy!

Cassie sa naklonila nad zriadencovu ruku. Colton na mňa pozrel svojimi belasými okáľmi. „Aj ja dostanem nálepku, ocko?“

„Dostaneš, ak podržíš Rosie.“

Colton bol vo veku, keď deti majú neopakovateľný prejav – spolovice vážny, spolovice nedočkavý, plný naivného údivu. Bolo to rozumné a roztomilé chlapča s čierno-bielym pohľadom na svet. Veci boli buď psina (lego), alebo nuda (bábiky). Jedlo buď zbožňoval (rezne), alebo nenávidel (zelená fazuľka). Ľudia sa delili na dobrých a zlých a najradšej sa hral s akčnými hrdinami. Superhrdinovia pre Coltona veľa znamenali. Vždy nosil pri sebe Spidermana, Batmana a Raketového Buzza, aby mohol hrdinsky zachrániť svet – či bol pripútaný na zadnom sedadle auta, sedel v čakárni, alebo čupel na dlážke v kostole. Samozrejme, nesmeli chýbať meče, Coltonova najobľúbenejšia zbraň proti zlu. Ale doma sa mohol sám stať superhrdinom. Neraz som po návrate domov našiel Coltona ozbrojeného až po zuby, s dvoma hračkárskymi mečmi za opaskom a navyše po jednom v každej ruke. „Som Zorro, ocko! Chceš sa zahrať?“

Colton sa zadíval na tarantulu v zriadencovej dlani. Tuším si prial, aby mal pri sebe meč – ako morálnu podporu. Predstavoval som si, aký obrovský musí taký pavúk pripadať chlápätku vysokému čosi vyše metra. Náš syn bol typický nebojácny nezbedník, s mravcami, chrobákmi a inou všemožnou háveďou sa zvyčajne kamarátil. No ešte nikdy nemal do činenia s pavúkom, ktorý bol taký veľký ako jeho tvár a chĺpky mal dlhšie než Coltonove vlasy.

Cassie sa vystrela a usmiala na Sonju. „Chcem sa jej dotknúť, mamka. Môžem sa Rosie dotknúť?“

„Môžeš, ale musíš počkať, kým prídeš na rad,“ odpovedala Sonja.

Cassie sa postavila do radu za ďalšie dve deti. Kým sa pri Rosie vystriedali chlapček s dievčatkom, ktorí si od zriadenca vyslúžili vytúžené nálepky, Colton tarantulu ani na chvíľu nespustil z očí. Pre Cassie nastala chvíľa pravdy. Colton sa mi oprel o nohy. Zostal dosť blízko, aby dovidel na sestru, no zároveň sa snažil odtiahnuť, až sa mi celkom pritisol ku kolenám. Cassie vystrela dlaň a všetci sme sledovali, ako Rosie – stará kozáčka zvyknutá na malých zvedavcov – jednu po druhej dvíha chlpaté nohy, cupitá na Cassienu ruku a hneď zasa naspäť.

„Podarilo sa!“ prikývol zriadenec a my so Sonjou sme od radosti zatlieskali. „Šikovné dievčatko.“ Potom z veľkého kotúča odtrhol žlto-bielu nálepku a podal ju Cassie.

To bolo pre Coltona veľmi ťažké. Nielenže ho sestra tromfla, ale navyše bol jediným malým Burpom bez nálepky. Túžobne sa díval raz na Cassienu odmenu, raz na Rosie, zjavne potláčajúc strach. Napokon stisol pery, odvrátil sa od Rosie a pozrel na mňa. „Nechcem sa jej dotknúť.“

„V poriadku,“ odvetil som.

„Dostanem aj tak nálepku?“

„Nie, nálepku ti dajú, iba ak sa dotkneš Rosie. Cassie sa nebála. Aj ty to zvládneš, ak budeš chcieť. Vyskúšaš? Aspoň na chvíľočku?“

Colton opäť mrkol na pavúka, potom na sestru. Videl som, že mu myseľ pracuje na plné obrátky: Cassie to zvládla. Rosie ju neuštipla.

Nato však rázne potriasol hlavou: Nie. „Ale nálepku chcem!“ trval na svojom. Coltonovi do štyroch rokov chýbali dva mesiace – a keď si niečo zaumienil, nedalo sa s ním hnúť.

„Nálepku dostaneš, iba ak sa dotkneš Rosie,“ povedala Sonja. „Určite to nevyskúšaš?“

Colton namiesto odpovede chytil Sonju za ruku a ťahal ju preč od tarantuly. „Nie. Chcem vidieť hviezdice.“

„Určite?“ opýtala sa Sonja.

Colton prudko prikývol a vykročil k dverám.