Antológia Slovenskej fantasy

Čas hrdinov

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

epub copyright © 2012 by iAdverti

epub producer © 2012 iAdverti

All rights reserved.

www.iadverti.com

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Alexandra Pavelková

9. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

Zostavili: Martin Králik, Alexandra Pavelková

Autori:

© Juraj Červenák, Lucia Droppová, Marek Eliáš, Dušan D. Fabian, Jozef Girovský, Lívia Hlavačková, Marja Holecyová, Soňa Lantajová, Jaroslav Lupečka, Alexandra Pavelková, Martina Pilcerová,

Michal Spáda, Zuska Stožická, Rastislav Weber, 2012

Cover © Michal Ivan, 2012 (michalivan.net)

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89341-61-0

Vytvorenie finálnej elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Janík potichu kráča bez cesty, chodníka,

po jamách, po dolinkách, pomedzi suhlinu,

sto ráz potkne sa na peň, na dáku skalinu,

padne, chudák, zas vstane a ďalej pomyká,

sto ráz mu hustô krovie zastavuje nohu:

Buď ako buď, len pôjdem, poručeno Bohu.

(Janko Kráľ: Zakliata panna vo Váhu a divný Janko)

Hrdinovia sú zosobnením túžob autorov a čitateľov. Túžob viac vedieť a vidieť, túžob vyhrať nad zlom. Každá doba si vyžaduje svojich hrdinov a hrdinovia svojich čias boli vždy obľúbenou témou literatúry, slovenskú fantasy nevynímajúc.

Azda preto slovenská fantasy oplýva takým množstvom hrdinov a hrdiniek. Postáv aj autorov. Táto kniha si dala za úlohu predstaviť ich spoločne na jednom mieste – ostrieľanejších i tých, ktorí zahviezdili pomerne nedávno, tých, ktorí sú súčasťou našej histórie, aj tých, ktorí budujú históriu z našej súčasnosti.

Jedným z najstarších hrdinov je černokňažník Rogan Juraja Červenáka, ktorého príbehy čerpajú z mytológie našich predkov. Objavil sa v druhom čísle časopisu Fantázia v roku 1997, čiže už žije (a umiera) pätnásť rokov. Ak vám je z českého vydania známa poviedka Vierozvestcovia (ktorá otvára túto antológiu, a teda ju prvýkrát prinášame v slovenskej tlačenej verzii), viete, že autor sa s týmto hrdinom chcel už rozlúčiť. Keďže ale v práve tomto období dopĺňa pôvodnú trilógiu o ďalšie černokňažníkove dobrodružstvá, čitateľsky obľúbený Rogan mu zrejme ešte nejaký čas vydrží.

Druhou veľkou postavou našej fantasy je Vimka Alexandry Pavelkovej, spolueditorky tejto knihy. Vimkine príbehy voľne zasadené do slovanského prostredia podobne ako Roganove vyšli v rôznych podobách a jazykoch, ale po slovensky ich všetky nájdete v zbierke s názvom Prísaha. Odvtedy sa autorka venuje trochu inej fantasy, viac zviazanej s históriou. A tak Herald, ktorý je v Prísahe súčasťou Vimkinho sveta, v ďalších autorkiných textoch žije vlastným dlhým životom. Dôkazom toho je poviedka Desiatka, ktorá túto antológiu uzatvára.

Na Slovensku sa však nepíše iba klasická či historická fantasy. Za jedného z najlepších autorov modernejšieho subžánru – urban fantasy je považovaný Dušan D. Fabian. V príbehoch zombíka Marvina dokazuje, že mix mestskej fantasy s drsným humorom a hororovými prvkami dokáže byť veľmi zábavnou kombináciou.

Antológia slovenskej fantasy Čas hrdinov je logickým pokračovaním antológie slovenského hororu Farby strachu, ktorá v tejto edícii vyšla minulý rok. Tentokrát už z povahy žánra fantasy vyplynula potreba menšieho počtu poviedok, a to z jednoduchého dôvodu: fantasy texty sú dlhšie. Rovnako tu nachádzame menší žánrový rozptyl autorov. Ak malo byť v knihe to najlepšie, čo z fantasy na Slovensku vyšlo a vychádza, nemalo by žiadny zmysel načierať mimo scény tohto žánra. Pri horore bol, naopak, tento krok opodstatnený hlavne z toho dôvodu, že autorov špecializovaných na strašidelný žáner je na Slovensku veľmi málo – o čom svedčí aj fakt, že mnohé mená autorov sa opakujú v oboch antológiách, a pokiaľ v budúcnosti budeme uvažovať o antológii slovenskej science fiction, objavia sa tam zasa.

Nepotrebovali sme ani príliš siahať do minulosti, kde by sme za autora fantasy mohli označiť už romantického búrliváka Janka Kráľa a za prvého slovenského fantasy hrdinu by sme mohli považovať Kráľovho divného Janka. Taktiež by sme sem mohli zaradiť lyrizovanú prózu Františka Švantnera, ktorého Nevesta hôľ a Málka už určité znaky fantasy vykazujú, avšak rozhodli sme sa nechať tieto texty pre iné výberové publikácie.

Najstarším textom, ktorý sme vybrali do Času hrdinov, je pravdepodobne prvá „naozajstná slovenská fantasy“, dielo

Jaroslava Lupečku z roku 1988, ktorý zaň ako prvý Slovák (a celkovo druhý autor) získal hlavnú cenu – meč v československej súťaži O nejlepší fantasy a s ním aj rytiersky titul. Mimochodom, v tomto výbere nájdete poviedky ďalších dvoch víťazov a troch nominantov na ocenenie v tejto súťaži – teda Rytierov rádu Fantasy. Z nich dve dámy, Martina Pilcerová a Alexandra Pavelková, boli nominované dvakrát. Poviedka prvej z nich je ďalšou, ktorú vám z 90. rokov prinášame.

Koncom minulého storočia začínalo písať (väčšinou v Cene Gustáva Reussa a neskôr v časopise Fantázia) viacero autorov, od ktorých vám však predstavujeme oveľa novšie a podľa nášho názoru aj vyzretejšie poviedky. Či už je to víťaz Bagalovej Poviedky Jozef Girovský, finalista a porotca tej istej súťaže Marek Eliáš či posledný z trojice slovenských autorov príbehov o Barbarovi Conanovi Rastislav Weber (ďalší dvaja sú Červenák a Lupečka). Úspechy na tejto pôde získala aj Zuska Stožická, ktorá Slovensko významne reprezentuje v česko-slovenskej Cene Karla

Čapka. Teší nás poviedka Michala Spádu, ktorý po rokoch nečinnosti začal nedávno zase písať a byť pravidelne nominovaný v rôznych súťažiach.

V tejto antológii chýba jeden významný autor slovenskej fantasy, ktorého však oveľa viac charakterizujú jeho romány než poviedky. Je ním Štefan Konkol, ktorý prvý v slovenčine vydal fantasy román v dvoch vydaniach. Spoločne s Alexandrou Pavelkovou napísal prvú slovenskú fantasy trilógiu (aj keď v štyroch knihách) a zo sveta svojho románu Pohrobok vytvoril náš prvý zdieľaný fantasy svet podporený kvalitnou súťažou. Úspešnou poviedkou z prvého ročníka tejto súťaže sa v našej antológii predstavuje Soňa Lantajová, jedna z najčerstvejších významných autoriek žánra. Služobne úplne najmladšou autorkou v tejto knihe je Marja Holecyová, ktorá sa presadila v roku 2010 rovno svojimi románmi – detskými fantasy z cyklu Mariotovi dedičia. Z mladšej generácie sme sem tiež zaradili poviedky Lucie Droppovej a Lívie Hlavačkovej, ktoré napriek nízkemu veku už tiež preukázali svoje literárne kvality nielen v súťažiach, ale aj v ďalších antológiách a samostatných publikáciách.

Samozrejme, do výberu sa z mnohých dôvodov (väčšinou pre snahu o jeho celistvosť) nedostali viacerí významní predstavitelia našej fantasy – okrem Štefana Konkola napríklad Ondrej Trepáč, Matej Vojtko a ďalší autori nominovaní v ostatných rokoch v Cene Fantázie či autori, ktorí svoje zaujímavé fantasy v tomto časopise vydávali v 90. rokoch. A samozrejme, mnoho autorov, vyhrávajúcich slovenské súťaže dnes .

Teraz sa už preneste do času hrdinov. Hrdinov príbehov akčných, historických, mestských, dedinských aj humorných. Prajeme príjemnú výpravu.

Martin Králik a Alexandra Pavelková

Juraj Červenák - VIEROZVESTCOVIA

Než sa celkom zotmelo, z volaviek a kačíc upečených na ražni zostali len kosti; v tieňoch na kraji tábora sa o ne ruvali psy.

Vladykovia a družinníci si oblizovali prsty, spakruky utierali fúzy, špárali v zuboch a dookola podávali čutory s medovinou a mechy s vínom. Znelo spokojné vzdychanie a grganie, znovu sa pretriasalo, kto sa dnes najlepšie predviedol s lukom či sokolom.

Koceľ zapil striedmu večeru hltom vody a vstal.

„Je čas ísť.“

Prekvapene k nemu vzhliadli.

„Nezostaneme tu na noc, pane?“ spýtal sa Straživoj. Kým ostatní účastníci poľovačky boli oblečení len do sukníc a kabátcov, veliteľ kniežacej stráže mal šupinový pancier a pri boku meč.

„Zostaneme,“ odvetil mu bielobradý Chotemír. Oprel dlane o kolená, so zastenaním vstal a zapol si pod krkom sponu plášťa.

„Niektorí z nás však ešte majú povinnosti.“

„Tu?“ rozhliadol sa Straživoj. Kam oko dohliadlo, rozprestierali sa len močariská a lužné lesy.

„Tu,“ odvrkol Koceľ netrpezlivo. „Všetko sa dozvieš cestou.“ Chotemír vykrútil z plátna dve smolné fakle a zapálil ich v ohnisku.

„Páni, nečakajte nás pred polnocou.“

Začudovaný Straživoj si nasadil prilbicu, na ľavé predlaktie nastokol štít, oštepom v pravačke si pomohol vstať a vykročil za kniežaťom a starým vladykom do tmy.

„Vezmi ešte dvoch chlapov,“ prehodil Koceľ cez plece. „Spoľahlivých.“

V pravidelných rozstupoch okolo tábora hliadkovali ozbrojenci. Straživoj dvom pokynul. Jeden z nich prevzal od Chotemíra fakľu.

„Kam ideme?“ spýtal sa šeptom veliteľa.

„Netuším. Vidí sa mi, že poľovačka bola iba zámienka; v skutočnosti sme sem prišli pre niečo iné.“

Nazdali sa, že ich čaká brodenie bahnom a stojatou močiarnou vodou, no tŕstím sa vinul chodník. Chotemír ich sebaisto viedol k čiernemu chumáču lesa na obzore. Plameňmi pochodní trepotal vánok, vodné trávy tajuplne ševelili.

Chodník vystriedala drevená lávka. Dosky na viacerých úsekoch svietili čerstvým drevom. Tieto končiny očividne neboli také ľudoprázdne, ako sa Straživoj nazdával.

Suchou nohou vstúpili do lesa. Cestička kľučkovala medzi stromami – brezy, jelše a vŕby čoskoro ustúpili dubom a bukom. Porast viditeľne zhustol a fakle sa stali chumáčmi chabého svetla v hrozivej temnote. Chotemír začal našľapovať obozretnejšie a napokon zastal.

„Sme tu.“

Koceľ sa dotkol pozláteného bronzového kríža na prsiach.

„Nemusíš sa báť,“ povedal starec a prekročil kameňmi vykladanú struhu – bola plná popola a vytvárala kruh okolo širokej čistiny. „Starí nie sú ku kresťanom takí nevraživí ako vy k nim.“ Hneď za žľabom Chotemír pokľakol a hlboko sa uklonil.

Svetlo jeho fakle vykrojilo z tmy fľakatý obetný kameň a trojicu stmavnutých modiel. Straživoj a jeho druhovia si vymenili pohľady. Vedeli síce, že Chotemír aj napriek krstu naďalej uctieva starých bohov, no vidieť vladyku klaňať sa v odľahlom, skrytom svätobore, z toho naskakovali zimomriavky. Čo ak si bohovia vyžiadajú obeť a naporúdzi bude len ich krv?

Chotemír sa nadvihol a posadil na päty.

„Poď,“ pokynul Koceľovi.

„Nemal by som,“ hlesol knieža a palcom prešiel po tepanom

Ukrižovanom.

„Hádam sa teraz nezačneš stavať na zadné?“

Vládca Blatnohradu sa obzrel na strážcov. „Buďte v strehu.“

„Ale nerobte paniku, ak zbadáte niečo nezvyčajné,“ doplnil

Chotemír.

„Len či k tomu dôjde.“ Koceľ s hlbokým nádychom prekročil struhu. Strážcovia sa podvedome nahrbili. Nič sa nestalo – nepukla zem, ani z neba nezletel blesk.

„Sľúbil, že príde,“ opáčil vladyka. „Tretiu noc po splne. Hovoril som s ním priamo tu; cez krvavú obeť, bránou z Černobohovho ohňa...“

„Radšej žiadne podrobnosti, starý. Koľkokrát som otcovi vyčítal, keď sa aj po krste zúčastňoval tvojich rituálov. A teraz ja sám... Hospodin, odpusť mi to.“

„To radšej nerob. Kľakať pred starými nemusíš, ale svojho boha na posvätnej pôde nevzývaj.“

Koceľ prestúpil z nohy na nohu. „Dokedy vlastne budeme čakať? Nepovedal, kedy presne príde?“

Pozri ho, aký nedočkavý!

Mykli sa, všetci piati, akoby ich naraz uštipli neviditeľné ovady. Družinníci sa prikrčili za štítmi, pozdvihli oštepy.

Čudné, keď nás kresťan vyzerá tak dychtivo.

„Veru čudné.“ Spoza modiel vykročila vysoká postava. Bola strašidelne, jednoliato čierna, no jej hlas aspoň vychádzal z úst a vnikal do mysle ušami. „Zvyčajne sa nás snažia zapudiť od prahov a brán.“

Koceľ vypúlil oči. Chotemír úctivo sklonil hlavu. „Vitaj, vládca

Ohňa.“

„Zdravím ťa, vladyka. Držíš sa?“

„Bohovia sú ku mne milosrdní.“ Chotemír sa osmelil pozdvihnúť fakľu. Kmitnutie plameňa odhalilo pod kapucňou chudú bledú tvár s výraznými lícnymi kosťami. V rozpustených vlasoch, fúzoch a v brade siahajúcej až po remeň tulca na hrudi sa už krútili prvé sivé pramene.

„Aj k tebe,“ vydýchol vladyka. „Chodíš po zemi dlhšie než ja, no vyzeráš o polovicu mladšie.“

„Ako sa vraví – navonok zdravý, vnútro červivé. Taktiež viem, čo sú to boľavé kĺby. Preto ťa prosím, vstaň z tej studenej zeme.“ Chotemír poslúchol a oprášil si kolená. „Takže si prišiel.

Dodržal si slovo.“

„Hádam by som nesklamal starého priateľa?“

Načo tak vzletne? V týchto dňoch sme radi, že si niekto spomenul. Ľudia už nás nepotrebujú ako voľakedy.

Na chodníku zacupotali laby. Strážcovia sa zvrtli a museli stisnúť zuby, aby nevykríkli. V lesnej temnote zažiarili dve ohnivé štrbiny, za nimi sa vynoril obrys mohutného tela. Družinníci sa chytro vyhli čiernej šelme.

„Pri svätom Emerámovi...“ Knieža zaspätkoval až k obetnému kameňu.

„Koceľ,“ položil mu temný muž ruku na plece. „Je to dávno, čo sme sa videli naposledy.“

Vládca Blatnohradu sa k nemu zvrtol. „Veľmi dávno. Vlastne si to už nepamätám.“

„Ako by si mohol? Keď vás vyhnali z Nitravy, nemal si ani dva roky. S Pribinom som sa potom stretával už len potajme. Nemohol otvorene paktovať so starými mocnosťami. Napokon, z rovnakého dôvodu sme sa dnes stretli na tomto odľahlom mieste, však?“

Ako inak? Hanbí sa za to, že žiada o pomoc prízraky minulosti. Ani nás nepozve k táboráku hen za bahniskom, neponúkne pečenou kačacinkou.

„Nedá sa inak. Som kresťan. Kresťanský vládca. Dlho som odmietal Chotemírovu radu, aby sme proti diabolskej hrozbe použili...“ Koceľ zaváhal.

„Diabolské zbrane,“ uškrnul sa dlháň a stiahol si kapucňu.

„Hovorme otvorene, knieža. Naše služby potrebuješ, ale nikto nás s tebou nesmie spájať. To chápem. Nič ti nezazlievam a nevyčítam. Práve naopak – prišiel som splatiť dlh.“

„O žiadnom neviem.“

„Pred dvoma rokmi som mal byť nablízku. Mal som v boji stáť po Pribinovom boku. Možno by ešte žil. Zvesť o Rastislavovom nájazde nás však zastihla ďaleko na východe. V lesoch za Dneprom sme zápasili s neslýchaným démonom a nestihli sa vrátiť včas. Mrzí ma to.“

Koceľ pozrel do čiernych studní mužových očí.

Čo tak prejsť konečne k veci?Hlas im protivne rozochvieval lebky. O akej diabolskej hrozbe je reč?

„Avari,“ povedal Chotemír.

„Avari?“ zachmúril sa temný muž. „Čo s nimi? Zostali z nich len zbedačené tlupy. Videl som ich na vlastné oči za Tisou.

Špinaví, vyhladovaní, chorobami skvárení úbožiaci. Tých pár súcejších slúži Bulharom alebo zbojníči na Svätoplukovej východnej hranici.“

„Títo sú dobre živení a dobre vyzbrojení,“ opáčil Koceľ. „Prepadávajú pocestných, drancujú odľahlé osady. Zabíjajú, zotročujú, šíria strach. Trúfnu si dokonca aj na väčšie ozbrojené družiny.“

„Dobre, ale načo si volal mňa? Vyšli trestnú výpravu, nech ich vystopuje a rázne s nimi skoncuje.“

„To sme, samozrejme, skúšali. Má to ale háčik – tá svorka sa vystopovať nedá.“

Čierne obočie sa stiahlo k vráskavému koreňu nosa. „Naznačuješ, že ide o prízraky? Jazdu duchov? Raz som takú...“

„Nie. Sú z mäsa a kostí, aj stopy zanechávajú. Aspoň na istom úseku. Potom zrazu zmiznú – akoby vzlietli alebo sa rozplynuli.“

„Nie je v tom nejaký trik? Nevracajú sa po vlastných stopách? Nemiznú na kamenistom povrchu, v korytách riek?“

„Ver mi – zvážili sme všetky možnosti. Nejestvuje prirodzené vysvetlenie. Navyše, je tu ešte jedna zvláštna okolnosť.“

„Aká?“

„Príliš rýchlo prekonávajú priveľké vzdialenosti.“

Čiernoodenec sa zamračil ešte viac.

„Už predtým nám chýry o nájazdoch prichádzali v krátkych odstupoch z rozličných častí kniežatstva,“ ujal sa slova Chotemír.

„Lenže vraveli sme si: Avarské tátoše sú rýchle, uháňajú s vetrom opreteky... Kdeže. Bude za tým dačo iné. Pred desiatimi dňami pricválal do Blatnohradu utečenec z juhovýchodu. Hlásil vypálenie dediny pri ústí Drávy do Dunaja. Na druhý deň dorazil posol zo severu, od moravských hraníc, kde vraj Avari vyplienili veľkú osadu. Dali sme si údaje dokopy a vyšlo nám, že medzi prepadnutiami uplynul jediný deň. Takú vzdialenosť zbojníci nemohli prekonať ani na koňoch samotného Striboga.“

„Ako viete, že išlo o tú istú bandu?“

„Velí jej chlap s tetovaným jastrabom na lebke.“

„Také tetovanie môžu mať mnohí.“

„Náčelníkovi chýbajú dva prsty na ľavačke. A jazdí na grošovanom koni, čo má na zadku škvrnu podobnú vlčej labe...“

„Rozumiem. Dajme tomu, že je vaše podozrenie oprávnené. Gorja? Čo si o tom myslíš?“

Znie to ako presun trhlinou v priestore. Čo je čertovsky náročné kúzlo, najmä ak treba presunúť väčšie množstvo ľudí, koní, či dokonca otrokov a koristi. Až sa mi nechce veriť, že by nejaký avarský šaman čosi také dokázal.

„Ak aj áno, odkiaľ sa zrazu vzal? Prečo sme mága s takými schopnosťami nevycítili už skôr?“

Žeby niekto, koho poznáme?

„Ktovie.“ Dlháň pozrel na Blatnohradských. „Zájdeme na miesto posledného útoku.“

Chotemírovi očividne odľahlo. „Nie je ďaleko. Pri severnom cípe jazera stála osada...“

„Goryvlad vie o presunoch priestorom a medzi svetmi svoje. Ak takú mágiu použili, určite to vyňuchá.“

„Potrebujete posily?“ spýtal sa Koceľ.

„Zatiaľ netreba. Nebudeme robiť zbytočný rozruch. Tak si si to predstavoval, nie?“

„Úprimne dúfam, že tú záhadu rozlúsknete. Je načase, aby Blatnohrad vykročil v ústrety novej dobe. Rastislav a Svätopluk poslali do Konštantínopolu žiadosť o biskupa, o kresťanských učiteľov. To je od tých hrdlorezov veľký pokrok. Moje kniežatstvo nesmie zaostávať. Treba sa zbaviť pozostatkov starých temných čias.“

Aj my sme pozostatky starých temných čias.

„Aj nás vykorenia, Gorja,“ usmial sa čiernoodenec krivo.

„Predtým ale ešte raz využijú naše schopnosti.“

Tak si za to aspoň nechajme dobre zaplatiť.

„To rozhodne. Knieža? Porozprávajme sa o odmene.“

- Už rozumiem, prečo je v názve jazera blato,krútil Goryvlad ňufákom. Vedel by som navrhnúť aj niečo výstižnejšie. Hnoj, močovka, zdochnutá ryba...

Rogan sa len uškrnul. Od šírej vodnej plochy na juhu sa k pobrežným vŕškom valila hmla; akoby sa nejaký jazerný duch načahoval za jazdcom a vlkom, ktorí stúpali po tiahlom úbočí.

Vskutku veľkorysý dar od franského kráľa. Dal Pribinovi do dŕžavy lán neobrobenej zeme a ešte väčší kus smradľavého močariska.

„Ale Pribina pustatinu zveľadil,“ namietol Rogan. „Postavil hradisko, zaľudnil kraj, vybudoval zo zabudnutej pohraničnej marky naozajstné kniežatstvo. Pozri na ten svah oproti. Nie je to vinica?“

To má byť dôkaz pokroku? Vinič?

„Nemáš dojem, že posledné zmeny vo svete sú prechodom od medoviny k vínu?“

Hm. Na tom niečo je.

„Čo vravíš na Koceľa?“

Čo s ním?

„Urobil na mňa dojem čestného chlapa. Tú vec s vykročením z temnôt do budúcnosti myslel celkom úprimne.“

Na druhej strane, neokúňal sa uzavrieť tajnú dohodu s pohanským čarodejníkom a záhrobným besom.

„To dokazuje jediné – že situáciu považuje za vážnu.“

Aj my by sme mali. Sústreď sa.

„Len tak jastrím. Cítiš to, čo ja?“

Samozrejme. Nie je to obyčajný kopec.

Nechali za sebou riedke stromy na stráni a vystúpili na návršie. Tvorila ho rozľahlá trávnatá plošina, kde-tu posiata balvanmi či chumáčmi kríkov. Sem údajne viedli stopy útočníkov z vypálenej osady. Sem... a ďalej už nie.

„Staré avarské obetisko?“ nadhodil Rogan, keď došli k veľkej ploche podupanej trávy. Okolo v nepravidelnom kruhu stáli tmavé balvany.

Ťažko povedať, či práve avarské. Niečo tu ale určite bolo. Svätyňa, šamanské zhromaždisko... Cítim prúdy sily.

„Nie sú to len zvyšky mágie, použitej na presun?“

Toto je prastará moc.Goryvlad chodil po kruhu s ňufákom pri zemi. Ľudia sem už odpradávna prichádzali hovoriť s bohmi.

Útroby kopca sú nasiaknuté krvou obetí.

„Hm. Žeby zbojníci využívali mágiu starých svätyní na otváranie brán v priestore?“

Vieš, čo by to znamenalo? Že je s nimi niekto, komu môže schopnosti závidieť nejedno božstvo.

„Otázka je, či mu môžeme čeliť my dvaja.“

Ťažko povedať. Už dávno som neotváral trhliny medzi svetmi. Skúsme zachytiť magickú stopu posledného presunu. Využi silu v útrobách kopca.

„Tiež mi to napadlo.“ Rogan zosadol z koňa.

Musíme ho nechať tu.

„Dáko si poradí.“ Černokňažník potľapkal tátoša po šiji a zvesil zo sedla tulec s lukom a šípmi. Napol do luku tetivu, prevesil si zbraň cez hruď a prešiel doprostred kruhu. Rozhrnul si plášť, tasil meč a zabodol ho hrotom do zeme. S priduseným stonom pokľakol na jedno koleno. Goryvlad sa posadil k nemu.

Oči démona, ktorého kovová tvár sa škľabila zo záštity zbrane, zablikali krvavočerveným svetlom. Najprv matným, postupne však silnelo – bes v meči precital.

„Áno, je to tu,“ zachripel Rogan.

Aj ja to cítim. Akoby mi nejaká potvora posmešne šibrinkovala chvostom popod ňufák. Len ho zdrapnúť.

„Tak to urob.“

Najprv rozdúchaj Oheň. Ochráni nás, keby dačo. Na druhej strane trhliny môžeme spadnúť rovno pod avarské šable. Zvládneš to? Už nemáš postreh ako kedysi.

„Ty máš čo vravieť, stará vypĺznutá kožka.“

Nezmysel, ja nestarnem. Sústreď sa.

Černokňažník sklonil hlavu, zachmúril sa, na sluchách mu zapulzovali žily. Prízračná žiara vytryskla z démonových očí a obmotala čepeľ Krutomoru sťa dve krvavé šmuhy vo vode. Potom sa rozptýlila, zosilnela a zahalila obe postavy.

Goryvlad sa zdvihol na všetky štyri. I Rogan vstal, rukoväť meča stále pevne v dlaniach.

Mám to. Vidím smer a cestu. Nadýchni sa sily z útrob pahorku, braček! Spoločne otvoríme portál. Pripravený? Vykročíme vedno. Teraz!

Plameň vyšľahol do výšky a divo sa zazvíjal nad kopcom. Vraník zaerdžal a zaspätkoval, červená žiara sa mu odrazila vo vypúlených očiach. Vzápätí sa ohnivý jazyk skrátil a prudko zhasol, akoby ho vdýchla sama zem.

Po mužovi a vlkovi nebolo ani pamiatky. Kôň pohodil hrivou, zavetril, zafŕkal. Vládlo ticho. Návršie ohmatávali hmlové chápadlá.

Po chvíli tátošík sklonil hlavu a začal šklbať trávu.

...rvááááááááááááááááááááááááá!

Masívny kamenný blok bol otesaný do kruhu s priemerom vyše siahy a vysoký zhruba po pás. Vo vrchnej časti mal miskovitú preliačinu. Bola plná popola a zvyškov obhorených polien.

Rogan a Goryvlad pristáli rovno v pahrebe.

S kašľom, prskaním a kliatbami sa snažili pozviechať. Černokňažník švihol mečom, akoby chcel mračno zvíreného popola rozseknúť napoly.

Vzápätí zmeravel.

Asi tri kroky od oltára stál Avar. Pancier z kože pobitej železnými doštičkami, na hlave kalpak s vyhrnutými kožušinovými okrajmi, za pásom sekera, pri boku šabľa, v jednej ruke drevený pohár, v druhej kosť so zvyškami pečeného mäsa. Na tvári nevýslovný úžas.

Čo zízaš, konské hovno?

Avar skríkol a zahodil korbeľ aj koštiaľ. Biely kvas sa rozstrekol po zemi, ktorú netvorila dlažba ani hlina, lež podupaná tráva. Šabľa vyletela z pošvy. Rogan sa narovnal, no Goryvlad sa už mihol popri ňom dolu z kameňa, odrazil sa od zeme a dopadol na Avara. Muž sa zrútil na chrbát a znovu zavyl – vzápätí mu vlčie čeľuste rozdrvili hrdlo.

Černokňažník zoskočil z kameňa. Stál uprostred miestnosti s kruhovým pôdorysom a stenami z hrubých brván. Na podrobnejšie skúmanie nemal čas. Zapichol Krutomor do zeme a chopil sa luku. Ozvalo sa vrznutie a prítmie preťal pruh svetla. Rogan a Gorja sa obzreli. V otvorených vrátach sa črtala silueta druhého Avara. Rogan vyšklbol z tulca šíp. Muž cúvol od dverí a siahol po signálnom rohu pri boku.

Chyba, chmuľo, mal si utekať.

Zadrnčala tetiva. Šíp vyrazil z Avarových pľúc vzduch, ktorý mal rozozvučať roh. Telo sa skydlo na chrbát, vykoplo nohami a znehybnelo.

Niežeby ti to bolo pomohlo.

Černokňažník priložil k tetive druhý šíp.

Netreba. Boli len dvaja.

Rogan sa zhlboka nadýchol, utíšil srdce, rozprestrel vôkol vedomie. Luk nesklonil.

„Je tu ešte niekto. Alebo niečo.“ Goryvlad vystrčil ňufák, akoby vetril.

Máš pravdu. Hlas. Akoby útržok vzdialeného volania...

„Tie modly.“

Po obvode svätyne stálo dvanásť drevených sôch. Ústa mali rozďavené a vypúlenými očami akoby civeli na obetný kameň.

Rogan vzhliadol do priestoru pod kužeľovitou strechou s vetracím otvorom v najvyššom bode. Šero pod krovom pretínalo niekoľko trámov. Z jedného visela hrubá reťaz, hák na jej konci sa hojdal rovno nad oltárom.

„Zápalné obete.“ Černokňažník zaostril zrak na rytiny, ktorými bol masívny blok posiaty. Prevládali obrazce obilných snopov a dobytka. Jeden z býkov stál na zadných a mal ľudské ruky a trup. „Čudné. Velesovi sa neobetuje ohňom.“

Ale tamtým asi áno,pozoroval Goryvlad modly.

„Čo sú zač?“

Viem ja? Čosi je v nich zakliate.

„Duše? Démoni?“

Netuším. Čosi sa snažia povedať, ale slová nerozoznám, nech sa snažím akokoľvek.Goryvlad frkol a potriasol hlavou. Najprv sa poobzerajme po Avaroch.

Zamierili ku dverám a vyšli na priedomie. Rogan sa zohol, vytiahol z mŕtveho nepoškodený šíp, zbežne ho očistil a zastokol naspäť do tulca. Keď sa narovnal, zrak mu padol na masívnu býčiu lebku nad vchodom.

„Velesova svätyňa,“ potvrdil svoj predchádzajúci predpoklad.

„Už som videl podobnú. Až podozrivo podobnú.“

Na Velesture.

„Presne.“

Nuž, toto určite nie je Velestur.

„A kde teda sme?“

Odnieslo nás to na západ, s miernym odklonom na sever. Dobrých sto míľ od Blatného jazera.

Rogan si zaclonil oči pred popoludňajším slnkom. Svätyňa stála na trávnatom kopci. Na západ od nej sa tiahli lesnaté vrchy – až k vzdialenému horizontu, lemovanému končiarmi s večne zasneženými špičkami. „Zbojníci si asi povedali, že v Karantánii ich čaká lepšia korisť.“

Raz sme týmito končinami prechádzali, spomínaš?

„To už je pekných pár rokov. Kdesi medzi tamtými vrchmi sa vinie Jantárová cesta.“

Žeby to bol dôvod, prečo si banda odskočila práve sem?

„To ľahko zistíme,“ povedal černokňažník a zamieril k dvom osedlaným koňom, ktoré nepokojne podupávali pri stene svätyne.