Zuzka Slaninka

Na počiatku bolo koleso

(Ukážka)

Elektronická kniha

S láskou pre mojich najdrahších,
s ktorými svorne prežívame svoje pády i vzostupy; neúnavne si pomáhame vstať
a celým bytím sa tešíme aj z maličkostí.

Pretože krv nie je voda.

Ste moje všetko!

Skok do neznáma

Ani prvý, ani posledný. Ak si chceme na niečo zvykať, najlepšie urobíme, keď si zvykneme na zmenu. Tá jediná je trvalá.

Treba uznať, uplynulé týždne sa na jednotku postarali o poriadnu rošádu v mojom nudnom slušáckom živote.

Z mesta, ktoré je dosť veľké na to, aby bolo nepraktické, a dosť zadubené na to, aby bolo schopné poskytovať výhody veľkomesta, som sa našla tu – od značky po značku za hodku napešo a z domu do lesa po niekoľkých pretočeniach pedálmi. Tak toto by som nazvala zlepšenie životných podmienok!

A to som ešte nespomenula tých úžasných týpkov, ktorí ma vzali do laty a naučili ma poriadne jazdiť!

Ako ich len opísať?

Šialené bytosti s telami prirastenými k prudko rajcovným strojom?

Tí najlepší spolujazdci pre jazdu na biku i životom?

Blázni, náchylní nechať sa prehovoriť na každú somarinu?

Skvelí kamoši, pripravení využiť všetky svoje možnosti, aby pomohli?

Stále to nestačí. Sú ešte oveľa lepší!

Zaujímavé, ubehlo len niekoľko týždňov a cítm sa opotrebovaná ako plášť zadného kolesa.

Neraz sa mi podarilo prežiť to, čo väčšina pokladá za samovraždu – môžem vám poukazovať jazvy i chrasty v ich pokročilom štádiu hojenia. Len zázrakom som sa nedolámala, napriek tomu zvyknem predpovedať počasie. Teda nie ja – len moje opotrebované súčiastky. A čo? Naďalej som plná nadšenia! Chcem to skúšať znovu a znovu.

Jediné, čo mi akosi vadí je škola. O pár dní sadám do lavice a budem tam chradnúť a vädnúť...

1.

„Som totálne narobený, ale bolo to úžasné!“

„Starneš, Tonko, priznaj si...“ roztrasená som si líhala vedľa Čerepa na bezpečnú zem a bolo mi celkom jedno, kde všade ma suchá tráva šteklí.

Mali sme za sebou dokonalú jazdu a spenená krv sa upokojovala dosť neochotne.

„Blbosť, narobený som býval aj pred rokmi,“ bránil sa a starostlivo si odkladal rukavice. Vyvalil sa vedľa mňa. Zadívala som sa mu do očí, hľadala som v nich niečo pekné. Našla som len neskrotnú nadržanosť.

„Ty potvora,“ zašomral, „som uhnaný ako srnec a pozeráš sa na mňa takto?!“

Medzi našimi telami zostávalo pár centimetrov voľného priestoru. Rozhodla som sa, že túto zbytočnú hranicu zruším.

„No a? Niečo sa ti zrazu nepáči?“

„Nepáči sa mi zostať len pri pohľadoch...“

Zlizavali sme si z krkov zvyšky bordelu z jazdy, čo zvykne vytvoriť akúsi vrstvičku biopúdru. Napriek nemu Tristan vždy chutí vynikajúco!

Tešila som sa z neho, z leta, z voľnosti, ktorá sa mi rapídne krátila. Ani za nič som si nechcela pripustiť, že už o niekoľko dní budem kysnúť v lavici.

Domov som sa vrátila typicky zničená, no únava na mňa v celej svojej sile doľahla až po sprche. Natiahla som sa pred telku, obklopila sušienkami. Mamina sa zjavne rozhodla, že mi leňošenie poriadne spestrí.

„Paulínka, už si to konečne uvedom, ideš do tretieho ročníka. Do cudzej školy! Vôbec ťa tam nepoznajú, musíš sa dobre zapísať! A to nevravím, že maturuješ...“

„Až o rok...“

„No ale to sa predsa šuchne!“

Strčila som si do úst ďalšiu sušienku. V tom momente ma trápilo maximálne to, že ma začínalo poriadne smädiť

„Ale to nie je sranda, všetko, čo urobíš teraz, sa odzrkadlí v budúcnosti,“ otočila sa ku mne, založila si nohu pod zadok, stíšila seriál a vedela som, že sa ma chystá dusiť dlhšie.

Zasvrbeli ma všetky rany, ktoré som si počas uplynulých týždňov zarobila. Jazvy mi všetko pripomenú aj o pár rokov. To je pravda.

„No... odzrkadlí,“ mykla som plecom.

„A to hovoríš len tak? Mala by si sa sústrediť na to, čo je pre teba prvoradé!“

„A čo je pre mňa prvoradé?“

Vytreštila na mňa oči, zalapala po dychu a položila priškrtenú otázku: „Akože čo je pre teba prvoradé...? Veď to je predsa jasné, nie?!“

Nemôžem povedať, že som sa nejako extra zamyslela. Prišlo mi naraz všetko len totálne zbytočné, všetko mi bolo jedno. Až na jednu vec.

„Idem sa napiť,“ povzdychla som si.

Našpúlila pery, akoby sa jej pomedzi ne malo vydrať bezmocné „čo“, vyšvihla obočie až takmer pod umelú čiernu ofinu a ja som odkráčala do kuchyne.

Čo som mala robiť? Utápať sa v depke, že nastúpim do školy prázdna ako pichnutá duša, všetci ma vysmejú a hneď na polroka prepadnem? Zasa až taká blbá nie som.

2.

Zostávali mi dva dni hriešneho voľna. Chcela som ich kadejako umelo popredlžovať, ale nič sa nezdalo dostatočne efektívne. Povedala som si teda, že sa aspoň posnažím zažiť niečo, čo mi zostane v živej pamäti uspokojivo dlho.

Inga ma prezvonila, čo znamenalo, že už čaká pred domom. Vytrepala som sa s Čerepom von a zamierili sme k lavičke v parku.

Mala som zvláštny pocit. Neboli sme spolu pár dní, a navyše mi pred očami pobehovali obrazy nadšenej Iny, falošnej Diany a znechuteného Maja. Dosť na to, aby som pri nej mala nedobré tušenie. Bolo to poznať. Naša komunikácia akosi viazla. Cesta do parku tým pádom trvala nepríjemne dlho, o to viac som sa tešila, keď sme tam konečne dorazili.

Boky so Steel sa venovali krásam života, Majo bol klasicky nesvoj a Janto si púšťal nejakú diskofilnú zlátaninu. Na Antonka sme si museli ešte chvíľku počkať.

Celkom nečakane sa Inga spýtala: „Drahoušci, už je známy Jantov termín?“

Janto naraz pôsobil maximálne urazene: „Aký môj termín?“

Boky sa zachmúrene poobzeral.

„Inga...“ začala som začudovane, „veď všetci predsa vieme, kedy sa tradične konajú preteky vo Vlčej doline...“

Majo zmätene nadvihol obočie. Ina si zahryzla do pery. Už nás nič nemohlo zachrániť pred výdatne trápnou situáciou.

„Poslednú septembrovú sobotu...“ prehodila Steel.

Inga sa od nás vzďaľovala s každým stretnutím sa s Dianou čoraz viac. Nemali sme poňatia, čo podniknúť, ako ju zachrániť.

Anton sa dotrepal do poriadne hustej atmosféry. Pozrel sa na nás ničnetušiacimi očkami a zázračne rozohnal mračná.

Nadrapovali sme sa najkratšou cestou k lesom. Keď sme sa už konečne pozerali na jednu zo známych strmých tratí, ponapíjali si tričká potom a vyfučali sme sa, Anton sa pomrvil na sedačke a pôsobil akýsi nesvoj.

„Obetujem sa,“ mykol plecom a rozbehol to.

Spomenula som si na Milove slová. V lesoch môžu popadať stromy...

Jediné, čo nám zostávalo, bolo spoľahnúť sa.

Vyštartovala som niekoľko sekúnd po ňom. Cítila som sa ako dynamo – čím rýchlejšie sa točili Čerepove kolesá, tým viac energie zo mňa sršalo. Rútila som sa dolu, lámala to pomedzi stromy a zmocňovali sa ma všetky tie krásne pocity, kvôli ktorým jazdím. Akoby na just sa mi však privtierali predstavy hodín, zabitých v škole na zadku. Nuda na príšernej stoličke, ktorá sa s Čerepovou sedačkou nedá porovnať ani náhodou. Neznesiem byť organizovaná v nejakej trápnej organizácii! A práve toto ma čaká, doriti...

... hm, keď sme už pri tej riti – hneď, ako sme vybehli z lesa na lúku, mala som výhľad na Tonyho dokonalé pozadie a na školu som zasa úplne zabudla. Keď sme zastali, zhodili sme z hláv prilby, napili sme sa a prisali na seba. Zbožňujem tú srandu, keď si odpije z fľaše a bozkom mi vstrekne vodu do úst. Pamätám si, že mi to vždy prišlo nechutné. Až do chvíle, keď som to vyskúšala.

„Cítim sa jak prasa!“ zotierala si Steel z tváre pot a vystihla tým všetko, čo som mala na srdci. Boky svoje prasa s láskou objal a pomaly sme sa pobrali naspäť k mestu.

Ina veselo nadhodila: „Pôjdeme ešte k Dvom bratom?“

„Ja mám stretko, ľudia,“ konečne nám prezradil Janto patrične samoľúbo. Nikto z nás nebol prekvapený a nepociťovali sme potrebu vyzvedať, o koho zasa ide. Odkedy sa od neho Zora prečistila zvysoka i zhlboka a plne sa venovala Radíkovi, Stelinmu veľkému bračekovi, pokúšal šťastie rad-radom.

Nadurdene sa na nás osopil: „To vás ani nezaujíma s kým?“

„Veruže nie,“ škeril sa Tony a vyžíval sa v jeho skysnutom ksichte.

„Ale čoby nás to nezajímalo!“ zapojila sa Ina dúfajúc, že si vyžehlí predchádzajúci trapas.

Janto hneď ožil a prisľúbil, že jej pošle nick. My ostatní sme s Dvomi bratmi automaticky počítali. To sme ešte nemali poňatia, čo za fail to zasa bude.

Už pri vchode sa na nás nalepila tradičná pohodová atmosféra, v podzemí už bolo prehnane veselo. Zamierili sme k jedinému voľnému stolu, nevšímajúc si ľudí naokolo. Až keď sme sa usadili, zachytili sme Ingin prekvapený výraz. Stála v uličke a ukazovala do kúta. Pozreli sme na miesto, kde zvykneme sedávať. Chichotala sa tam Diana s nejakou holkou a chalanom. Tuším nám ich kedysi Ina predstavila ako Soňu a Maroša, ale fakt si nie som istá, veľmi som ich neregistrovala. Prišli mi preto rovnako cudzí ako väčšina ľudí naokolo. Keďže bolo pri nich dosť miesta pre nás všetkých, došlo nám, aký bol nápad.

Majo sa len pohoršene obzrel a venoval nám pohľad zbitého psa. Inga bola ako na ihlách, Boky prižmúril oči a skryl sa do dlaní. Stela sa len nerozhodne hmýrila.

Každý z nás kdesi cítil, že to praskne.

Jedine Anton sa už viac neunúval pretvarovať: „Odmietam si sadať k nejakým obmedzeným idiotom, čo ma po tak vydarenom zjazde stopercentne naserú!“

Vyvalili sme na neho oči. Inga našťastie nič nezačula a ak aj áno, pustila to nahlucho.

Z celej sily som mu stisla stehno.

„Čo je?“ zašepkal a otočil sa k nám.

„Snaž sa,“ zasipela som.

„A dokedy sa máme snažiť?“

Majo sa k nám nahol: „Cítim sa jak banícky kôň, akoby som bol slepý a len som ťahal jak dilino!“

Steel stiahla obočie, našpúlila pery, no nestihla povedať nič, Majo pokračoval.

„Odmietam sa neustále strápňovať!“ tlmene buchol do stola päsťou, „odmietam si nechávať srať na hlavu!“ a udrel si ešte raz.

Skrátka, každý z nás dačo odmietal, Inga evidentne nechápala, len sa vrtela, potom zamierila k Diane mysliac si, že ju budeme nasledovať.

Flegmatický Majo sa naraz zmenil na rozrušený uzlík nešťastia. Postavil sa a dal sa predierať spoza stola. Boky sa ani nepohol, a tak to skúsil cez nás dvoch. Vstali sme a uvoľnili mu cestu.

Keď prechádzal popri Steel, chytila ho za rameno a ustarostene vypleštila okále: „Kam chceš ísť?“

Pozrel sa na Ingu, na Stelu, na nás, na Bokyho, zasa na Ingu... Akoby to trvalo celú večnosť. Grotesknú bezvýchodiskovú večnosť!

„Čo plánuješ robiť?!“ naliehala.

„Je mi to jedno,“ vytrhol sa jej spomedzi prstov a zamieril von. Ani som sa v tejto ohromnej situácii nestihla poriadne zorientovať, a naraz ma Tony schmatol a cupotali sme za Majom.

Prišlo mi to voči Inge prehnane nefér, no netušila som, čo by sme mali urobiť. Diana nám fakticky neznesiteľne liezla na nervy a najmä – bola slizko neúprimná!

Tony sa na mňa pozrel, čakal, že mu poradím, ako povzbudiť Maja. Absolútne nič mi nenapadalo.

„Kam chceš ísť?“ zopakoval po chvíli. Už bolo dosť chladno. Majo začal spomaľovať, až bezradne zastal a otočil sa.

„Netuším,“ rozhodil rukami.

Konečne sme sa k nemu domrvili.

„Keď sa to tak vezme,“ začal, „musím niekde počkať Stelu. Alebo môžem ísť domov na biku a nechám sa zraziť medzi nejakými dedinami. Naspäť sa ale isto nevrátim!“

„To chápem,“ povzdychla som.

„Prosím ťa, neurob nijakú hlúposť!“ zjavila sa pri nás Steel, až som sa mykla.

„Ak chceš,“ pokračovala, „môžeme ísť domov hneď.“

„Som taký blbý, že celkom obstojne komplikujem život sebe. Fakt nemám v pláne otravovať teba alebo kaziť večer Bokymu!“

Bezradne pokrútila hlavou.

„Počuj,“ začal Tony. S nádejou sme sa k nemu otočili.

„Ak chceš, zabehneme k nám. Som si viac ako istý, že ti to len prospeje,“ usmial sa a venoval mi neistý pohľad. Čakal, že mu nejako nahrám. Pokúsila som sa o to a Majo sa následne nerozhodne poškrabkal na zátylku.

„Ja neviem... A nebudem vás otravovať?“

O necelú polhodinku sme boli v podzemí, zhruba o hodinu sa neprítomne škeril a ošíval okolo debničiek, pokúšajúc sa zaostriť v úbohom svetielku starej žiarovky: „Tristaaan!“

Tristan ma vášnivo opíjal svojimi etanolovými bozkami.

„Tristan,“ začal zasa, „zbožňujem vašu pivnicu!“ podišiel bližšie a hodil sa nám okolo krkov.

„Ja tiež,“ nepríčetne som sa usmievala a vychutnávala som si omamné objatíčko dvoch spitých bikerov.

Držali sme sa pevne a nemotorne, knísali sme sa do neexistujúceho rytmu a rozjímali sme nad uplynulým prchajúcim rozhovorom. Majo si po chvíľke začal pohmkávať nejakú konkrétnejšiu melódiu a presladko sa rozosmial. Upil si z fľaše, podal nám ju a pokračoval v pesničke. Pridali sme sa.

„Uvedomujete si, akí sme trápni?“ načrtol Tonko po chvíli.

„Jasné,“ prikývla som nadšene.

„Tá včielka, čo vám o nej spievam, to je Pau-laaa...“

„Počuj,“ začal Anton vážne, „mal by si s tou Inou dačo zrobiť...“

„A hej, mal... Ale čo?“

„Ja dám Dianu do preč a ostatné bude už v pohode, ne?“

„Ako ju chceš odstrániť?“

„Nevidíš, ako po ňom túži?“ vypleštila som na Maja oči a našpúlila som pery.

„Prestaň!“ zachichotal sa, „veď ona túži po Ine...“

„Ale hovno!“

„Hovno...?“

„No jasné, že hovno!“ zahnala som sa a nešikovne som ho udrela do ramena. Zatackal sa, schmatol akúsi debničku a zvalil sa s ňou na zem.

„Čo si mi to urobila?!“ durdil sa a tápal v prázdnote.

Prišlo mi ho veľmi ľúto a chcela som mu pomôcť vstať.

„Som si istý, že by mi dala... Som si tým viac ako istý... O nič iné jej nejde... Vlastne neviem, o čo jej ide... Načo by mi len dávala? To sa neska už nenosí, isto bude dačo chcieť! Nikto neska nedáva bez toho, aby za to dačo čakal...“ bľabotal Antonko a nejako sa stalo, že sme sa ocitli na zemi všetci traja. Majovi tam už bolo oveľa príjemnejšie a prestal sa odúvať, šomranie utíchlo. Pre zmenu sa začal túliť. Stále viac a viac.

Bolo mi príšerne horúco, cítila som sa ťažká ako slonica, pritom sa mi zdalo, že sa kolíšem, no ťažoba ich tiel mi predsa dodávala akú-takú istotu, že z toho kolotoča nespadnem... A ja vlastne ani neviem, čo som cítila. Bola som na zemi... Dokonca v pivnici na zemi. Takže pod zemou... Nižšie som už spadnúť nemohla. Bola som fakt príšerne ťažká, dokelu... Pomaly som odchádzala. Nedokázala som sa sústrediť na nič. Tonko spokojne odfukoval a nástojčivo sa ku mne tisol. Majovi sa ústa nezatvorili. Netuším, o čom točil. Plne som sa pohrúžila do svojho odfukovania.

3.

„Je ti už dobre?“ vyzvedal, keď mi držal čelo. Nevládala som odpovedať.

„Paula, mňa to mrzí, ja som ťa nechcel až tak ožrať...“

Nehnevala som sa, veď pila som sama a chutilo mi ako vždy. Len ma štvalo, že sa so mnou chcel stoj čo stoj zhovárať! Jasné, že nie som schopná nič povedať, som rada, že vládzem štvornohovať a že (hoci s jeho pomocou) udržím hlavu.

„Paula, prosím ťa, povedz niečo...“

Aspoň som tlmene zamrnčala.

„Ja som fakt nezodpovedný. A Steel skoro skolabovala, keď sa Majovi nemohla dovolať. Poviem to len tebe a dúfam, že to zostane medzi nami, dobre?“

Pokývala som hlavou, nech je to čokoľvek, a zasa ma naplo.

„Vieš, že na seba nikdy nič zlé nepoviem, však sa mám veľmi rád...“

Ale?! To si akiste nik doposiaľ nevšimol!

„Som taký chuj! Nespoľahlivý a hrozne ma to mrzí! Neznesiem, keď sa na niekoho nedá spoľahnúť! A na mňa sa nedalo! Vieš si predstaviť, ako ma to serie? Totálne som vás oboch pokazil a nechal ležať v pivnici! Však ste mohli nachladnúť! A vôbec, tebe je teraz tak strašne zle! A spôsobil som taký chaos! A vaši musia zúriť...“

Heglo vo mne. Venovala som mu pohľad plný zdesenia. Ja som úplne zabudla! Zabijú ma!

Rozjímal nad svojím žiaľom a zjavne vôbec nepochopil.

„Už ti je lepšie?“ spýtal sa, keď sa nám stretli pohľady.

Privrela som oči, aby som mu niečo nepekné neodvrkla, a začala som sa hrabať hore. Pomáhal mi, ako sa len dalo, a potom som sa poobzerala. Boli sme pod orechom v najvzdialenejšom kúte ich záhradného buša.

„Chcem sa ísť umyť,“ zamrmlala som.

Potešený, že pre mňa môže ešte niečo urobiť, sprevádzal ma do kúpeľne. Našťastie, zvyšok domu ešte spal.

Zavrela som mu pred nosom: „Budem tu dlhšie...“

Zvädol.

Liala som na seba príjemne teplú vodu a konečne som sa aspoň trošku vzchopila.

Prešla som do jeho izby čo najnenápadnejšie a s úľavou som si sadla vedľa neho na posteľ. Bolo čosi po šiestej. Skľúčene mi podal telefón. Až vtedy som pochopila, prečo sa mi zdalo, že naši sa vôbec neozvali: Bol absolútne vybitý.

„Už ti je lepšie?“

Prestala som počítať, koľkokrát to vyslovil, len som otrávene zamrmlala: „Ale hej, hej...“

Bezradne som položila malinkého vedľa seba a nechala som sa objať. Bolo zbytočné pokúšať sa prísť domov čo najskôr, beztak som si to výdatne presrala. A potom – pol hodina v tejto situácii hore-dole.

„Ako to nakoniec dopadlo s Majom? Vôbec nič si nepamätám...“

„Keď sa mu Steel nemohla dovolať, rozhodla sa, že zostane u Bokyho. Asi o piatej sa konečne spojili, a tak ho naložila a šli domov.“

„Aha...“

„Juj, mňa to fakt mrzí!“

„A čo ťa vlastne tak veľmi mrzí?“ nedalo mi. Vôbec som nechápala, čo sa muselo udiať, aby sa v samotnom Antonkovi prebudilo svedomie.

„Ty nevieš?“

Zvraštila som čelo a nadobudla som dosť nechutné podozrenie. Pozrela som sa na neho s nevyslovenou otázkou.

„Nikto sa to nedozvie...“

„Počkaj, ale... aspoň ja sa to chcem dozvedieť! Čo sa stalo?“

„Ja to nemôžem povedať!“

„Jakže nemôžeš...?!“

„Vysloviť! Vysloviť to nemôžem!“ zajakával sa. Aké netradičné!

„No ale budeš musieť!“

Zostal ticho.

„Anton,“ štuchla som do neho.

Nič.

„Anton!“

„Keď my sme sa tam s tebou tak kadejako pohrali!“

„Ako kadejako?“

„No... tak.“

Pre zmenu som zostala ticho ja. Nechápala som, ako sa so mnou mohol niekto hrať bez toho, aby som o tom vedela! Celé mi to prišlo totálne nereálne. Niežeby som sa tak sťala prvýkrát, ale ešte sa mi nestalo, aby som o niečom doslova nemala poňatia.

„Mňa to fakt mrzí...“

Nedalo mi to: „A to ste sa so mnou ako hrali, že o tom nič neviem?“

Pousmial sa: „Len tak... mačičkovsky...“

„Mačičkovsky?“ vyvalila som oči.

„Prosím ťa, nehnevaj sa na mňa! A navyše, nevedel som, že si to nebudeš pamätať. Ja zvyčajne nemávam po chlastačke okno, tak som si myslel, že tebe to tiež nehrozí...“

To som si myslela aj ja. Doteraz. Ale nič to. Skôr ma zaujalo, že sa vo mne náhle prebudili umlčané sklony. Kde sú tie časy, keď som si v prítmí tejto krásnej izby počas vzdychania pomyslela, že dotyčného v svojich útrobách milujem? Bolo to pred pár dňami... Nevravím – iste to bola pravda, ostatne, okamih pred orgazmom človeku napadne kadečo, ale aktuálna pravda bola taká, že mi hučalo v hlave, mala som planý žalúdok a nesmierne ma rajcovala predstava, že šustám z Tonym a Majom súčastne. Alebo skôr oni so mnou. To je jedno.

Anton sa na mňa neisto pozeral, tak som radšej svojim myšlienkam pridala na hlasitosti, nech nečaká ako jalovica, keďže by mal byť riadny bujak: „Vieš, že mne to môže byť jedno... Mám rada teba aj Maja, však to nič. Keby šlo o niekoho nechutného, nepoviem...“

„Počkaj!“ zháčil sa.

„Čo počkaj?“

„Máš rada Maja? Tým si chcela povedať, že máš Maja rada tak nejako ako mňa? Alebo to, že mňa máš rada asi toľko ako kohokoľvek iného, čo sa ti trochu páči?!“

Touto úvahou ma absolútne vyčerpal. Ani vo sne mi nenapadlo, že by som mala Maja radšej ako jeho. Čo stresuje? Sex (ak vôbec šlo o sex) je jedna vec a láska druhá. Jedno sa dá poriešiť akokoľvek a s kýmkoľvek, druhé je omnoho zložitejšie a nemám silu zamýšľať sa nad tým teraz ani inokedy.

„Tony, toto vôbec nie je predmetom toho, čo riešime!“ odvetila som pokojne.

„Jakže nie? Ja ťa mám už fakt rád, Paula! Tak ma neštvi!“

„Klídek, veď aj ja teba, čo strašíš? Mňa skôr v súvislosti s týmto celým trápi to, že sme vlastne brutálne osrali Ingu!“

Antonko pokrčil ústa a zadrel: „Nechápem.“

„Akože nechápeš?“

Chcel rozvíjať debatu svojimi zahmlenými postrehmi. Rýchlo som ho pobozkala, aby bol ticho. Už sa mi to nechcelo riešiť. Nič sa mi nechcelo riešiť. Chcela som spať. Bála som sa, že som príliš ďaleko od záchodovej misy, nevraviac o tom, ako ma desila prítomnosť jeho rozkošného jazyka v mojej dutine. No nemala som chuť namietať. Keď ožil a šikovne ma rozbalil z osušky, nevoľnosť ma zázračne opustila.

4.

Fakt nemám náladu opisovať, akú melu som zažila po príchode domov, a taktiež sa k tomu odmietam vracať.

Rozhodla som sa, že celý deň prespím. Keď som v stredu ráno vstávala, necítila som sa o nič lepšie. Ešte stále som mala pod očami kruhy. Nie až také, akoby ma niekto zmlátil, ale beztak dosť zaujímavé. Ošpliechala som sa, naraňajkovala a pustila som sa do školy. S maminou!

„Prekáža ti to?“ začala do mňa ryť.

„Nie, prečo by malo?“

„Keď sa tak ošívaš... No pochop – ideme na to isté miesto, v tom istom čase – neprišlo by ti čudné, keby sme nešli spolu?“

„Veď vravím, že mi to neprekáža...“

Už dávno som sa zmierila s tým, že ma spolužiaci nebudú mať radi, lebo, aká náhodička – moja vlastná mamka prišla robiť na tú istú školu, do ktorej som prestúpila ja. No ale veď... všetko jedno. Hlavne, že sa mám dobre zapísať.

„Už som sa zoznámila s tvojou triednou,“ prehodila veselo.

A doprdele...

„Je to celkom fajn baba, dá sa s ňou o kadečom pokecať. Myslím, že by to malo byť v pohode. Vieš, nebude problém, že sa s ňou kamarátim a teba učí...“

„Počkaj! Ty sa s ňou kamarátiš, ako... ako... ako...“

„No a? Mala by si mať len ty plno kamarátov?“

„Nemám plno kamarátov...“ namrzela som sa. Tieto debaty ma v poslednej dobe poriadne ničili. V mamine sa prebudil rodičovský pud a prekážalo jej každé moje oné...

„Ale tá hŕstka vyvolených fakt stojí za to. Hm, je mi to jasné.“

Bola som taká znechutená, až sa mi nechcelo ani urážať. Prečkala som ešte niekoľko minút a došli sme na miesto.

„Vieš, kde máš triedu?“

Poobzerala som sa.

„Myslela som si, že si sa o takú maličkosť vôbec nezaujímala. Na druhom poschodí, hneď vpravo. Tretia A.“

„Dík,“ prehodila som a zamierila svojím smerom.

„Za máličko.“

Celú cestu som venovala úporným úvahám, ako dokážem vojsť do úplne cudzieho prostredia plného cudzích ľudí, nezastaviť sa na nekonečne dlhú dobu ako magor, ale zmapovať to tam celé za nanosekundu a nenápadne si dakde sadnúť.

Vošla som do miestnosti a rapídne som spomalila. Snažila som sa absorbovať čo najnenápadnejšie každú novú tvár a pôsobiť pri tom prívetivo. Trvalo to dlhšie ako prelet nad Alpami!

Všetci sa zdali byť fádni. Tuším som nikoho z nich nevidela ani v Dvoch bratoch.

Och, ja úbohá...

Míňala som ešte len prvú lavicu stredného radu a už som sa strhla.

„Paula?“

Pozrela som sa na dievča, čo tam sedelo.

„Si Paula?“

Zmätene som prikývla: „Hej, som... Prečo?“

„Ja som Maťa, teší ma,“ podávala mi upotenú ruku. Spomenula som si na Juríkovu Maťu a hneď sa mi jej meno nepáčilo. Ozaj, ako sa im darí...?

Táto Maťa nerušene pokračovala: „A tak, mamka spomínala, že do našej triedy pribudne nejaká Paula, dcéra novej školskej psychologičky, tak reku, to si asi ty, že by si si ku mne sadla...“

Pokúsila som sa usmiať, posledný raz som sa túžobne zahľadela na niektorú z posledných lavíc a už-už som sa chystala zakotviť hneď pred tabuľou. Vtom som zbadala v celkom poslednej lavici od okna fascinujúcu bytosť! Pohlavie mi uniklo, ale bolo to celé v čiernom, len vlasy malo biele ako sneh a pôsobilo, akoby pregrcalo celú noc. Bolo ešte bledšie ako Steel a malo pod očami kruhy podobné tým mojim. Hneď som si to obľúbila!

Pevne som sa rozhodla. Buď vyhrám, alebo sa výdatne strápnim. Hm, život treba vnímať ako zjazd – však čo...

„Vlastne...“ povedala som Mati, „moje miesto je tuším tamto...“

Pozrela sa dozadu a opäť na mňa. Jej tvár nadobudla podivuhodný výraz – asi mnou začala pohŕdať.

„Hm, myslím, že som sa v tebe splietla...“ prehodila a ja som odkorčuľovala na veľmi tenkom ľade.

Zrazu ma bolela hlava. Zasa. Podišla som k existencii vzadu, ktorá už ležala na prekrížených rukách na doske lavice, a skôr, ako som stihla niečo povedať, ozvalo sa: „Hej, môžeš.“

Nedalo mi to. Prv, ako som si sadla, mierne som zacúvala a zohla som sa v domnienke, že mi chodidlá určite prezradia pohlavie.

Isto je to on!

Mala som chuť vedieť to na sto percent. Do rozkroku mu vidieť nebolo, tak som sa pokúsila zoznámiť podobne, ako to Maťa skúsila so mnou.

„No neviem ako ty, ale ja som Paula...“

„Jožo,“ zahundral.

Jes, Paula, si dobrá! Je to on!

„Jožo, hm...“ bolo jediné, na čo som sa zmohla. Asi je v takýchto situáciách vhodné povedať teší ma alebo dačo podobné, lenže toto meno v súvislosti s niekým takým fascinujúcim mi fakt vyrazilo dych.

Už som si myslela, že na mňa totálne serie a bude ma vo svojej lavici len trpieť, keď sa naraz vzpriamil a pozrel sa na mňa. Boli to najchladnejšie oči, aké som kedy videla. Steelovatejšie ako Steel...

„Vyzeráš zaujímavo,“ prehodil.

Pre istotu som si potľapkala po vlasoch, pozrela som sa, či mi z trička nič nijako čudne nevytŕča, čekla som, či nemám pastu v rozkroku (vždy sa pri umývaní zubov opriem o umývadlo, ktoré predtým nejakým nedopatrením zakvickám), dokonca som si bola istá, že ani škrabance by nemali byť vidieť na miestach dohľadu, taktiež cucfleky, hryzance, skrátka nič! Ale zato on vyzerá podivnuhodne a mne povie, že...

„A ja to hneď vidím, že nie si jednou z týchto tu,“ pokračoval monotónne, „už len to koleso na krku je podľa mňa dostatočne scestné. Čo tu robíš?“

Dotkla som sa prívesku. Myslím, že som ho ešte nespomínala. Dostala som ho na pätnáste narodeniny od mamky s tatkom a odvtedy ho nosím prakticky vkuse. Obyčajné ozubené koliesko. Toť vše.

„No, čo tu robím... Sedím a čakám. A bavím sa s tebou.“

„Perfektné. A nikto iný sa so mnou nebaví!“

„Nehovor! Všimla som si, predstav si!“

Pousmial sa a prehĺbili sa mu tak jemné mimické vrásočky, inak sa môže chváliť dokonalou porcelánovou pleťou. Biele vlásky mu splývali do tváre i pozdĺž ramien. Keby nebol namaľovaný, pravdepodobne by som žila v tom, že nemá oči.

„Popravde, rozprávam sa s tebou, lebo mám práve chuť rozprávať sa. Inak by som ťa kašlal. Toto je, mimochodom, trieda... čo trieda? Celá škola plná plevelu, neschopnej existencie, všade sú tu obyčajní ľudia. To keď sa s tým budeš rozprávať, tak ti dôjde. Hm... Rozmýšľam teraz – buď ti to dôjde, alebo si povieš, že si s nimi rozumieš. Myslím, že si potom nebudeme mať čo povedať.“

Obzrela som sa.

„Vedel som, že sa obzrieš. Tiež som vedel, že sa dotkneš prívesku, keď ho spomeniem, alebo že si skontroluješ outfit, keď podotknem, že vyzeráš zaujímavo. Správaš sa absolútne učebnicovo,“ prehodil a začala som sa cítiť čudne.

„Hej? A čo by si mi o mne ešte vedel povedať?“

„Tiež som predpokladal otázku tohto typu. Nepoviem ti ale nič, nepatrí sa pozorovať cudzie okno. Keď to už ale robím, nebudem to predsa zverejňovať...“

Zamyslela som sa. Na komunikáciu s Jožom bude treba prevysoké IQ. A možno oveľa viac...