Date: 2013-12-31T23:00:00+00:00
Description: Stefan Zweig – Svet včerajška
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Stefan Zweig

Svet včerajška

Elektronická kniha

Stefan Zweig

SVET VČERAJŠKA

Die Welt von gestern

Druhé vydanie, vo vydavateľstve Premedia prvé

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2014, ako svoju 56. publikáciu
www.premedia.sk

Grafická úprava textu Izabela Koska

Obálka Martin Mistrík (www.zelenaluka.sk)

Vytlačil Arimes

Preklad © Ivan Cvrkal, 1994, 2014

ISBN 978-80-8159-081-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Stretávajme sa s časmi, ako nás hľadajú

SHAKESPEARE: Cymbeline

Úvod

Svojej osobe som nikdy nepripisoval toľkú dôležitosť, aby ma lákalo vyrozprávať iným ľuďom svoj životný príbeh. Veľa sa muselo prihodiť, nekonečne viac udalostí, katastrof a skúšok, ako zvyčajne prežijú jednotlivé generácie, kým som si dodal odvahy a pustil sa do knihy, v ktorej bude moje ja vystupovať ako hlavná osoba alebo – presnejšie povedané – bude stredobodom deja. Nie je mojím úmyslom predstavovať seba, vystupujem tu ako komentátor pri premietaní diapozitívov; čas podáva obrazy, ja ich len komentujem slovami a vlastne ani nerozprávam natoľko svoj údel, ale údel celej generácie – našej jedinečnej generácie, na ktorú doľahla ťarcha osudu väčšmi ako na ktorúkoľvek inú generáciu. Samotnú existenciu každého z nás, aj toho najnepatrnejšieho a najmenšieho človiečika, zmietali takmer neprestajné sopečné otrasy nášho európskeho kontinentu; a v tomto nesčíselnom zástupe si ja sám nenárokujem inú prednosť, okrem jednej jedinej: ako Rakúšan, Žid, spisovateľ, humanista a pacifista som sa vždy ocitol práve uprostred najprudších otrasov zeme. Ony ma tri razy pripravili o existenciu a dom, odtrhli ma od všetkého niekdajšieho a minulého života, prudko a dramaticky ma vymrštili do prázdnoty; a ja som sa ocitol tvárou v tvár mne už dobre známemu „neviem, kam sa podieť“. Ale nesmútim za tým; práve bezdomovec sa oslobodzuje v novom zmysle slova, a len ten, kto už nie je spätý s ničím, nemusí brať nijaký ohľad. Dúfam, že aspoň takto, úprimne a nestranne, splním hlavnú podmienku správneho a čestného zobrazenia čias.

Odtrhli ma od všetkých koreňov, a dokonca od zeme, ktorá živila tieto korene – som naozaj človek, ktorému niet páru v uplynulých časoch. Narodil som sa roku 1881, vo veľkej a mocnej cisárskej ríši, v monarchii Habsburgovcov, no nehľadajte ju na mape: zmizla bez stopy. Vyrastal som vo Viedni, v dvojtisícročnej nadnárodnej metropole a musel som ju opustiť ako dáky zločinec, ešte kým ju zdegradovali na provinčné nemecké mesto. Moje literárne dielo spálili do tla v jazyku, v ktorom som ho napísal, a práve v tej istej krajine, kde si moje knihy našli priateľov medzi miliónmi čitateľov. A tak už nikam nepatrím, všade som cudzinec, prinajlepšom hosť; prišiel som aj o pravú otčinu, ktorú si moje srdce vyvolilo, o Európu, ktorú už po druhý raz trhajú na kusy v bratovražednej vojne. Proti svojej vôli som sa stal svedkom najstrašnejšej porážky rozumu a najdivšieho víťazstva brutality v kronike čias; ešte nikdy – neuvádzam to s pýchou, ale zahanbený – neutrpela ani jedna generácia taký morálny pád z duchovných výšin ako práve naša. V malom intervale, od čias, keď mi začali rašiť fúzy, až do doby, keď mi už šedivejú, v tomto jednom polstoročí došlo k viacerým radikálnym zlomom a zmenám ako inokedy za desať ľudských pokolení a každý z nás cíti: bolo toho priveľa! Môj dnešok sa natoľko odlišuje od ktoréhokoľvek môjho včerajška ako moje vzostupy a pády, až sa mi zavše vidí, že som neprežil jeden život, ale viaceré, navzájom úplne rozličné. Často sa mi stáva, že nepozorne vyslovím „môj život“ a vzápätí sa mimovoľne spytujem „ktorý život“. Ten, pred svetovou vojnou, pred prvou alebo vari onen pred druhou, či dnešný život? Pristihnem sa, keď poviem „môj dom“, že zrazu neviem, ktorý z bývalých domov som mal na mysli, či ten v Bathe, onen v Salzburgu alebo rodičovský dom vo Viedni. Keď poviem „u nás“, hneď si zdesene pripomeniem, že už nepatrím medzi ľudí svojej domoviny, ani medzi Angličanov či Američanov, že tam už nie som organicky spätý a sem sa už nikdy úplne nevčlením; cítim, ako svet, v ktorom som vyrástol, a dnešný svet i svet medzi oboma týmito svetmi sa oddeľujú na úplne odlišné svety. Po každý raz, keď v rozhovore s mladšími priateľmi spomeniem epizódy z čias pred prvou vojnou, badám z ich prekvapených otázok, koľko z toho, čo pre mňa znamená ešte samozrejmú realitu, je pre nich už históriou, alebo si to nevedia vôbec predstaviť. Akýsi tajomný inštinkt vo mne im dáva za pravdu: medzi naším dneškom, včerajškom a predvčerajškom sa spálili všetky mosty. Čudujem sa, koľko hojnosti, mnohotvárnosti sme napchali do úzkeho rámca jednej jedinej – pravda, krajne nepohodlnej a ohrozenej – existencie, a ešte väčšmi žasnem, keď ju porovnávam so životom svojich predkov. Otec, starý otec – čože tí už videli? Svoj život prežili monotónne. Ich jediný život od začiatku do konca nepoznal vzostupy, pády, otrasy a nebezpečenstvá, bol to život s bezvýznamnými konfliktmi, nebadateľnými prechodmi; v ustálenom rytme, vlny čias ich niesli pohodlne a ticho od kolísky po hrob. Žili si v tej istej krajine, v tom istom meste, ba takmer ustavične v tom istom dome; to, čo sa odohrávalo vonku vo svete, sa stalo iba v novinách a nebúchalo im na dvere izby. Za ich čias hádam kdesi vzbĺkla nejaká vojna, no bola to len taká vojnička, ak ju meriame dnešnými rozmermi, odohrávala sa ďaleko na hraniciach, nebolo počuť delá a po polroku dotlela, zabudli na ňu, bola iba uschnutým listom dejín a opäť nastúpil ten istý starý život. Lež my sme prežívali všetko bez návratu, nič nám nezostalo z predchádzajúcich čias, nič sa nevrátilo; našou výsadou bolo, že sme sa do krajnosti zúčastnili na všetkom, čo dejiny zvyčajne šetrne prideľujú vždy jednotlivej krajine, jednotlivému storočiu. V najhoršom prípade sa jedna generácia zúčastnila na revolúcii, druhá na puči, tretia bola vo vojne, štvrtá zažila hladomor, piata štátny bankrot – a viaceré požehnané krajiny a požehnané generácie dokonca neokúsili z toho vôbec nič. No pre nás, čo máme dnes na krku šesťdesiatku a de iure by sme mali mať pred sebou ešte nejaký ten rôčik života, jestvuje hádam niečo, čo sme nevideli, nepretrpeli, nezažili? Od začiatku do konca sme sa prehrýzali katalógom všemožných katastrof, na aké sa len dá pomyslieť (a ešte vždy nie sme na poslednej strane). Ja sám som bol súčasníkom oboch najväčších vojen ľudstva, ba dokonca som každú prežil na inom fronte, prvú na nemeckom, druhú na antinemeckom. Pred vojnou som spoznal najvyšší stupeň a najvyššiu formu individuálnej slobody a vzápätí jej najhlbší pokles od stáročí, oslavovali ma i pohŕdali mnou, bol som slobodný i v nevoli, bohatý aj chudobný. Mojím životom prehrmeli všetky sinavé tátoše apokalypsy, revolúcie a bieda, devalvácia meny a teror, epidémie a emigrácia; pred očami mi rástli a šírili sa veľké masové ideológie, fašizmus v Taliansku, nacizmus v Nemecku, boľševizmus v Rusku a najmä ten najhorší mor, nacionalizmus, ktorý otrávil rozkvet našej európskej kultúry. Stal som sa bezbranným, bezmocným svedkom nepredstaviteľného pádu ľudstva do barbarstva, o ktorom sme sa nazdávali, že sa naň už dávno zabudlo, do barbarstva s vedomou a programovou dogmou antihumanizmu. Opäť po dlhých stáročiach nám bolo súdené sledovať vojnu bez jej vypovedania, koncentračné tábory, mučenia, masové rabovačky a bombardovanie bezbranných miest, všetky beštiálnosti, aké nepoznalo posledných päťdesiat generácií a dúfajme, že budúce generácie ich už nebudú musieť znášať. Je paradoxné, že v tom istom čase, keď morálka nášho sveta upadla o tisícročie, som sledoval, ako sa to isté ľudstvo pozdvihlo k netušeným činom v technike i v duchovnej oblasti, jedným mávnutím krídel prekonalo všetko, čo dosiahlo za milióny rokov: lietadlom si dobylo vzduch, pozemské slovo prenieslo v tej istej sekunde cez zemeguľu a zvíťazilo nad vesmírnym priestorom, rozbilo atóm, premohlo najzákernejšie choroby; takmer denne sa ukazovalo, že je možné to, čo ešte včera bolo nemožné. Nikdy až do tejto hodiny sa ľudstvo ako celok nesprávalo diabolskejšie a nikdy nevykonalo toľko činov božskej povahy.

Pokladám si za povinnosť vysloviť svedectvo o tomto našom živote nabitom očakávaniami, bohatom na dramatické prekvapenia, lebo – opakujem – každý bol svedkom týchto obrovských premien, každý bol nútený stať sa ich svedkom. Pre našu generáciu nebolo úniku, ani možností ostať bokom ako v časoch minulých; vďaka novej organizácii súčasnosti sme boli ustavične na pulze doby. Ak bomby v Šanghaji rozmetali domy, vedeli sme to v Európe v našich izbách skôr, ako vyniesli ranených z ich domov. To, čo sa udialo tisíc míľ za morom, sa nás bytostne dotklo vďaka obrazu. Nebolo ochrany, zábezpeky pred ustavičným informovaním a vťahovaním do udalostí. Nebolo krajiny, kam by sme ušli, ticha, ktoré by sme si kúpili, vždy a všade nás dolapila ruka osudu a strhávala do svojej nenásytnej hry.

Človek sa ustavične musel podriaďovať požiadavkám štátu, podhadzovali ho ako korisť tej najstupídnejšej politike, nútili ho prispôsobovať sa najfantastickejším zmenám, vždy bol prikovaný k spoločnému, nech sa akokoľvek urputne bránil; neodolateľne ho to strhávalo so sebou. Nech ktokoľvek z nás prechádzal týmto obdobím, lepšie povedané, keď nás cezeň hnali a prenasledovali – prestávok a oddychu sme mali málo zažil viac z histórie ako ktorýkoľvek z jeho predkov. A dnes stojíme opäť na rázcestí, na konci a novom začiatku. Preto vôbec nekonám neúmyselne, ak predbežne končím retrospektívny pohľad na svoj život pri určitom dátume. Onen septembrový deň roku 1939 je definitívnou bodkou za epochou, ktorá nás, šesťdesiatnikov, formovala a vychovala. Ak naším svedectvom poskytneme nasledujúcej generácii len úlomok z rozpadávajúcej sa štruktúry pravdy, netvorili sme úplne nadarmo.

Uvedomujem si nepriaznivé, ale pre naše časy mimoriadne charakteristické okolnosti, za ktorých sa usilujem sformulovať tieto spomienky. Píšem ich uprostred vojny, v cudzine a bez akýchkoľvek pomôcok, čo by mi osviežili pamäť. V hotelovej izbe nemám naporúdzi ani jeden exemplár svojich kníh, nijaké zápisky, ani listy priateľov. Odnikiaľ si nemôžem zadovážiť informácie, lebo na celom svete je pošta medzi krajinami prerušená alebo ju brzdí cenzúra. Každý z nás žije osve ako pred sto rokmi, skôr než vynašli parník, železnicu, lietadlo a poštu. Z celej svojej minulosti nemám teda so sebou nič, len to, čo nosím za čelom. Všetko ostatné je pre mňa v tomto okamihu nedosiahnuteľné alebo stratené. Lež naša generácia sa dôkladne naučila dobrému umeniu nesmútiť za strateným a hádam strata dokumentácie a detailu bude mojej knihe dokonca užitočná. Nepokladám našu pamäť za čosi, čo jeden prvok iba náhodne uchováva a druhý náhodne stráca, ale za vedome usporadúvajúcu a múdro vylučujúcu silu. Všetko, čo človek pozabúdal z vlastného života, vnútorný inštinkt vlastne už dávno odsúdil na zabudnutie. Len to, čo sa chce samo uchovať, má právo zostať pre iných. Nuž teda vy, spomienky, hovorte a vyberajte namiesto mňa, podajte aspoň odblesk môjho života, kým neklesne do temnôt!

Svet istoty

V pokoji nás vychovali

a zrazu vrhli svetu do tlamy,

prúd hučiacich vĺn vedľa nás sa valí,

čo-to nás dráždi, čo-to omámi,

všeličo zarmúti, a pocit nepokojný

sa kolíše, kým presne plynie čas,

my cítime a naše pocity a dojmy

bláznivý chaos sveta zmýva z nás.

J. W. GOETHE

(preložil J. Lenko)

Ak sa pokúšam nájsť primeranú definíciu čias pred prvou svetovou vojnou, keď som vyrastal, dúfam, že budem najpresnejší, ak poviem: bol to zlatý vek istoty. Všetko v našej takmer tisícročnej rakúskej monarchii akoby boli založili natrvalo a štát sám bol najvyšším garantom tejto stálosti. Práva, ktoré zaručoval občanom, uzákonil parlament, slobodne zvolené zastupiteľstvo ľudu, a každá povinnosť bola prísne vymedzená. Naša mena, rakúska koruna, obiehala v ligotavých zlatkách a takto zaručovala jej stabilitu. Každý vedel, koľko vlastní alebo koľko mu prináleží, čo je dovolené a čo zakázané. Všetko malo svoje pravidlá, určitú mieru a váhu. Vlastník majetku si presne vyrátal, koľko mu to ročne vynesie na úrokoch, úradník, dôstojník si spoľahlivo našli v kalendári rok, kedy postúpia a kedy pôjdu do penzie. Každá rodina mala určitý rozpočet, vedela, koľko potrebuje na bývanie a stravu, koľko na letnú dovolenku a reprezentáciu; navyše bolo nevyhnutné starostlivo si odložiť malý obnos na nepredvídané okolnosti, choroby a pre lekára. Majiteľ pokladal svoj dom za bezpečný príbytok pre deti a vnukov, gazdovstvo a obchod sa dedili z pokolenia na pokolenie; dojčaťu, čo ešte ležalo v kolíske, vložili do pokladničky alebo sporiteľne prvý obnos na cestu životom, maličkú „zálohu“ do budúcnosti. V tejto rozľahlej ríši všetko stálo pevne a neochvejne na svojom mieste a najvyššie stál staručký cisár; každý vedel (alebo sa nazdával), že ak umrie, nastúpi iný a nič sa nezmení v tomto dobre naprogramovanom poriadku. Nik neveril, že príde vojna, revolúcie a prevraty. Všetko radikálne, všetko násilnícke považovala táto éra rozumu za nemožné.

Onen pocit istoty bol pre milióny nesmierne príťažlivý, bol to spoločný životný ideál. Len s touto istotou sa pokladalo za vhodné prežiť život a ustavične širšie a širšie kruhy užívali svojím dielom tento drahocenný majetok. Zo začiatku sa z tejto výhody tešili len majetní, postupne sa však dopredu tisli široké masy; storočie istoty sa stalo zlatým vekom poisťovníctva. Ľudia uzatvárali asekuráciu na dom proti ohňu a vlámaniu, polia si poisťovali proti krupobitiu a škodám z nečasu, svoje telá proti úrazom a chorobám, kupovali si životnú rentu v starobe a dievčatkám kládli do kolísky poisťovací list na budúce veno. Napokon sa zorganizovali dokonca robotníci, vydobyli si normalizovanú mzdu a nemocenské pokladnice, zriadenci sporili na starobné poistenie a dopredu si ukladali v pohrebnej sporiteľni na svoj pohreb. Len ten, kto bezstarostne hľadel do budúcnosti, s dobrým pocitom vychutnával prítomnosť.

V tejto dojímavej dôvere, že každý si môže zabarikádovať svoj život, upchať i tú najmenšiu štrbinku pred akýmkoľvek vpádom osudu, spočívala, napriek všetkej solídnosti a skromnosti nazerania na život, veľká a nebezpečná spupnosť. Devätnáste storočie so svojím liberalistickým idealizmom bolo úprimne presvedčené, že je na priamej a neomylnej ceste k „najlepšiemu zo všetkých svetov“. Ľudia s pohŕdaním hľadeli na predchádzajúce epochy, ich vojny, núdzu a revolty ako na časy, keď bolo ľudstvo ešte nedospelé a málo osvietené. Teraz to však bude už len záležitosť desaťročí, kým sa definitívne prekoná posledné zlo a násilie. Táto viera v neprestajný, nezadržateľný „pokrok“ mala v onom veku naozajstnú silu akéhosi náboženstva; ľudia verili v tento „pokrok“ väčšmi ako v bibliu a jeho evanjelium, zdanlivo nezvratne a dennodenne sa potvrdzovali nové zázraky vedy a techniky. A naozaj, všeobecný vzostup koncom tohto pokojného storočia bol ustavične viditeľnejší, rýchlejší, mnohostrannejší. Na uliciach v noci namiesto ponurých lampášov žiarili elektrické svetlá, obchody prenášali z hlavných ulíc svoj nový zvodný lesk až do predmestí, vďaka telefónu mohol človek s človekom hovoriť na diaľku, už aj uháňal do diaľav na voze bez koní novou rýchlosťou, už sa vzniesol do vzduchu v splnenom Ikarovom sne. Pohodlie sa zo šľachtických domov šírilo do meštianskych, voda sa už nemusela prinášať zo studne alebo z chodby, oheň sa nemusel namáhavo rozkladať v peci, šírila sa hygiena, špina mizla. Ľudia opeknievali, mocneli, odkedy im šport zoceľoval telo, boli zdravší, stále zriedkavejšie bolo vidieť na uliciach kaliky, ľudí s hrvoľom, s kýpťami; a všetky tieto zázraky spôsobila veda, tento archanjel pokroku. Napredovalo sa aj v sociálnej oblasti; z roka na rok sa udeľovali jednotlivcovi nové práva, justícia postupovala miernejšie a humánnejšie, ba dokonca problém nad všetky problémy – bieda širokých más – sa už nezdal neprekonateľný. Stále širším spoločenským vrstvám sa zaručovalo volebné právo a tým možnosť legálne si brániť záujmy, sociológovia a profesori sa predbiehali v úsilí utvárať zdravšiu a dokonca šťastnejšiu životnú úroveň proletariátu – nečudo, že sa toto storočie opájalo svojou zdatnosťou a každé zavŕšené desaťročie pociťovalo len ako predstupeň iného, lepšieho. Ľudia neverili v barbarský úpadok, aký predstavovali vojny medzi európskymi národmi, tak ako neverili v bosorky a mátohy; naši otcovia uvzato prekypovali dôverou v neomylnú a záväznú moc tolerancie a konziliantnosti. Úprimne sa nazdávali, že hranice a rozdiely medzi národmi a náboženstvami sa postupne rozplynú a zavládne všeobecný humanizmus, čím sa zaručia celému ľudstvu najvyššie hodnoty – mier a istota.

Nám, dnešným ľuďom, ktorí sme dávno vyškrtli z nášho slovníka slovo „istota“ ako dáky fantóm, je ľahké sa vysmievať z optimistického bludu tejto idealisticky zaslepenej generácie presvedčenej, že technický pokrok ľudstva nevyhnutne vyvolá okamžitý a rapídny vzostup morálky. Nás, poučených naším storočím, už neprekvapí nijaký výbuch kolektívnej beštiálnosti, od každého nadchádzajúceho dňa čakáme čosi ešte podlejšie ako od predošlých dní a podstatne skeptickejšie sa staviame k morálnej prevýchove ľudstva. Museli sme dať za pravdu Freudovi nazerajúcemu na našu kultúru, na našu civilizáciu len ako na tenkú vrstvu, ktorú môžu každým okamihom pretrhnúť deštruktívne, pudové sily podsvetia, postupne sme si navykli žiť bez pôdy pod nohami, bez práva, bez slobody, bez istoty. Už dávno sme sa pre našu existenciu zriekli náboženstva otcov, ich viery v rýchly a trvalý vzostup ľudskosti; nám, strašlivo poučeným, zoči-voči katastrofe, ktorá jediným úderom vrhla späť naše humánne úsilie o tisíc rokov, sa javí tento ich nerozvážny optimizmus banálnym. Hoci to bol iba mámor, predsa len tento nádherný a ušľachtilý blud, ktorému slúžili naši otcovia, bol ľudskejší a plodnejší ako dnešné heslá. A napriek všetkému poznaniu a sklamaniu, pôsobí vo mne čosi tajomné a nedovolí mi sa od neho úplne odpútať. To, čo sme v detstve priam z povetria nasali do krvi, už sa z nej nevylúči. Navzdory všetkému, čo mi každý deň zuní v ušiach, napriek ponižovaniu a skúškam, akých sa ušlo mne i mojim nespočetným osudovým druhom, neviem úplne zaprieť vieru svojej mladosti, že sa to raz opäť napriek všetkému zlepší. Ešte aj z priepasti hrôzy, v ktorej sa dnes poloslepí motkáme s vydesenou a zlomenou dušou, ustavične dvíham zrak k oným starým súhvezdiam, ktoré žiarili nad mojím detstvom, a so zdedenou dôverou sa utešujem, že tento pád sa bude raz javiť len ako interval vo večnom rytme neprestajného napredovania.

Dnes definitívne vieme, že svet istoty, ktorý už dávno rozmetala veľká búrka, bol iba vzdušný zámok. Lež moji rodičia v ňom prebývali ako v kamennom dome. Do ich teplej príjemnej existencie nevtrhla ani raz víchrica, ba ani len ostrý závan vetra; veď aj mali osobitnú veternú zástenu: boli zámožní ľudia, postupne bohatli a dokonca veľmi zbohatli, čo v oných časoch spoľahlivo chránilo obloky i steny. Ich spôsob života sa mi natoľko vidí typický pre takzvané „dobré židovské meštianstvo“, ktoré poskytlo viedenskej kultúre základné hodnoty a z vďaky za ne ich úplne vyhubili, že informáciou o ich príjemnej a tichej existencii vlastne rozprávam čosi neosobné: podobne ako moji rodičia žili vo Viedni v tomto storočí garantovaných hodnôt ďalšie desaťtisíce alebo dvadsaťtisíce rodín.

Otcova rodina pochádzala z Moravy. Vo vidieckych mestečkách židovské obce nažívali v najlepšej zhode so sedliactvom a drobným meštianstvom; takto im úplne chýbala poníženosť a na druhej strane chytrácka, do popredia sa derúca netrpezlivosť haličských východných Židov. Silní a mocní od života na vidieku isto a pokojne si kráčali svojou cestou tak, ako si sedliaci ich vlasti vykračovali poľom. Zavčasu sa emancipovali od ortodoxného vierovyznania a stali sa vášnivými prívržencami dobového náboženstva „pokroku“, v politickej ére liberalizmu delegovali do parlamentu najváženejších poslancov. Keď presídlili z domoviny do Viedne, s prekvapujúcou rýchlosťou sa prispôsobili vyššej kultúrnej sfére a ich osobný vzostup sa organicky spájal so všeobecným rozmachom čias. Aj v tejto forme prechodu sa naša rodina správala úplne typicky. Môj starý otec z otcovej strany distribuoval tovar z manufaktúr. Potom sa v Rakúsku začala v druhej polovici storočia priemyselná konjunktúra. Mechanické tkáčske stavy a pradiarenské stroje importované z Anglicka priniesli racionalizáciu, čo spôsobilo ohromné zlacnenie v porovnaní s ručným, ale zastaraným tkaním; a práve židovskí obchodníci, obdarení obchodným duchom a pozorovacou schopnosťou i medzinárodným prehľadom, boli v Rakúsku prví, čo pochopili nevyhnutnosť a výnosnosť prechodu na priemyselnú výrobu. Väčšinou s malým kapitálom rýchlo zakladali improvizované továrne zo začiatku poháňané len vodnou energiou; tie sa postupne premieňali na vplyvný český textilný priemysel a ovládli celé Rakúsko a Balkán. Kým teda môj starý otec ako typický predstaviteľ predchádzajúcej epochy organizoval výmenu hotových výrobkov, môj otec už rozhodne vkročil do nových čias, tridsaťročný založil v severných Čechách malú tkáčovňu, z ktorej pomaly a obozretne vybudoval za dlhé roky mohutný podnik.

Takýto opatrný spôsob rozrastania podniku, napriek lákavej a žičlivej konjunktúre, zodpovedal duchu čias. Navyše bol v súlade s krajne zdržanlivou a úplne nechamtivou otcovou povahou. Prijal krédo epochy safety first; preňho bolo dôležitejšie vlastniť „solídny“ podnik – aj to bolo obľúbené heslo čias – s vlastným kapitálom, ako ho vybudovať do obrovských rozmerov bankovými úvermi alebo hypotékami. Po celý život sa nesmierne hrdil, že nik neuvidel jeho meno na dlhopise či zmenke a že v jeho banke – pochopiteľne, v tej najsolídnejšej, v Rothschildovom úverovom ústave – ho viedli len v položke príjmov. Bridil sa mu akýkoľvek zárobok, ak bol na ňom len najmenší tieň rizika, a po celý život sa nezapojil do cudzieho podnikania. Ak napriek tomu postupne bohatol a bol stále bohatší, nevďačil za to trúfalým špekuláciám alebo osobitne prezieravým operáciám, len sa prispôsobil všeobecnej metóde oných opatrných čias – vždy spotreboval iba skromnú časť príjmov a z roka na rok prikladal ku kapitálu značný obnos. Ako väčšina členov jeho generácie, aj otec by pozeral na každého, čo bezstarostne míňa polovicu príjmov, ako na trúfalého márnotratníka – aj toto bolo okrídlené slovo éry istoty – „čo nemyslí na budúcnosť“. Vďaka ustavičnému ukladaniu ziskov v tejto epoche stupňujúcej sa prosperity, keď sa štátu nežiadalo odtrhnúť si ani z tých najvyšších príjmov viac ako zopár percent na daniach, a keď na druhej strane prinášali štátne a priemyselné hodnoty vysoké úroky, bolo plynulé bohatnutie zámožných ľudí len pasívnym výkonom. A vyplácalo sa; sporivého človeka ešte neokrádali tak, ako v časoch inflácie, solídneho jedinca neokabátili a práve tí najtrpezlivejší, čo nešpekulovali, mali najvyšší zisk. Vďaka prispôsobeniu sa všeobecnému systému tých čias otec už v päťdesiatke patril aj podľa medzinárodných kritérií k veľmi zámožným ľuďom. No životný štandard našej rodiny postupoval len veľmi váhavo za stále rýchlejším rastom majetku. Postupne sme si dožičili isté pohodlie, z menšieho bytu sme sa presťahovali do väčšieho, zjari sme si prenajímali koč na popoludnia, cestovali sme druhou triedou v spacom vozni, ale až v päťdesiatke si otec dožičil po prvýkrát istý luxus a v zime odcestoval s mamou na mesiac do Nizzy. Náš základný postoj sa v podstate nezmenil, užívali sme bohatstvo, lebo sme ho mali a nevystavovali sme ho na obdiv; keď sa stal otec milionárom, nikdy nefajčil importovanú cigaru, lež – tak ako cisár František Jozef lacnú viržinku – jednoduché erárne trabuko, a keď si zahral v karty, vždy len o malé sumy. Neochvejne sa pridŕžal zdržanlivosti, príjemného, ale diskrétneho života. Hoci bol neporovnateľne reprezentatívnejší a vzdelanejší ako väčšina jeho kolegov – vynikajúco hral na klavíri, písal, jasne a dobre hovoril po francúzsky a anglicky – tvrdošijne odmietal všetky pocty a čestné funkcie, za celý život sa nepachtil za titulmi ani za vyznamenaním, nikdy ich neprijal, hoci mu ich často ponúkali, veď mal postavenie veľkopriemyselníka. Nikomu sa neprosiť, nikomu nebyť zaviazaný slovíčkom „prosím“ alebo „ďakujem“ – táto skrytá hrdosť znamenala preňho viac ako akákoľvek okázalosť.

V živote každého z nás neodvratne nadíde čas, keď opäť stretávame nášho otca v obraze vlastnej bytosti. Oná povahová črta, príklon k súkromiu, k anonymite životného postoja, sa u mňa začína prejavovať z roka na rok silnejšie, hoci je vlastne v rozpore s mojím povolaním, menom i osobou, ktoré si vynucujú istú publicitu. Z tej istej utajenej pýchy som odjakživa odmietal každý prejav formálnej úcty, neprijal som ani vyznamenanie, ani titul, ani prezidentskú funkciu v spolku či akadémii, alebo v predstavenstve, nikdy som nebol členom poroty, dokonca je pre mňa utrpením, keď musím sedieť pri slávnostnej tabuli a už len myšlienka, že musím niekoho kvôli čomusi osloviť, mi vysúša hrdlo po prvom slove – ba aj vtedy, keď sa moja prosba týka niekoho tretieho. Viem, aké zastarané sú tieto zábrany vo svete, v ktorom si človek uchová slobodu len ľsťou a únikom, a kde, ako povedal starý Goethe, „rad a titul ťa v tlačenici ochránia pred nejedným buchnátom“. Lenže je to môj otec vo mne a jeho utajená pýcha, ktorá ma núti držať sa v úzadí a nesmiem jej klásť odpor; lebo otcovi vďačím za to, čo možno vnímam ako jediné a isté vlastníctvo: pocit vnútornej slobody.

Moja matka, ktorá sa za slobodná volala Brettauerová, mala iný, internacionálnejší pôvod. Narodila sa v Ancone, v južnom Taliansku, a taliančina bola jazykom jej detstva takisto ako nemčina; vždy, keď sa o niečom dohovárala s mojou starou mamou alebo so svojou sestrou, čomu nemalo služobníctvo porozumieť, prešla na taliančinu. Už od útlej mladosti som bežne jedával rizoto a vtedy ešte zriedkavé artičoky, ba aj iné špeciality južnej kuchyne, a keď som neskôr prichádzal do Talianska, od prvej chvíle som sa tam cítil ako doma. Lež mamina rodina vôbec nebola talianska, ale vedome internacionálna; Brettauerovci mali pôvodne banku a zavčasu – podľa vzoru veľkých židovských bankárskych rodín, ale, prirodzene, v oveľa skromnejších rozmeroch – sa rozišli z Hohenemsu, dedinky na švajčiarskych hraniciach, do sveta. Jedni odišli do St. Gallenu, iní do Viedne a Paríža, môj starý otec do Talianska, istý ujec do New Yorku a tieto medzinárodné styky im dodali väčší švih, väčší rozhľad a navyše istú rodinnú povýšenosť. V rodine nebolo malých obchodníkov či maklérov, iba bankári, riaditelia, profesori, advokáti a lekári, každý hovoril viacerými jazykmi a spomínam si, s akou samozrejmosťou prechádzali počas stolovania u mojej parížskej tety z jedného jazyka na druhý. Rodina starostlivo „dbala o seba“, a keď mladé dievča chudobnejších príbuzných dozrelo na vydaj, celá rodina sa poskladala na poriadne veno, len aby zabránila jej vydaju „pod úroveň“. Môjho otca síce rešpektovali ako veľkopriemyselníka, ale mama, hoci žila s ním v šťastnom manželstve, by nikdy nestrpela, aby sa jej príbuzenstvo kládlo na jednu úroveň s naším. Táto pýcha všetkých Brettauerovcov, že oni pochádzajú z „dobrej“ rodiny, sa nedala vyhubiť, a keď mi ktorýsi z nich chcel prejaviť v neskorších rokoch mimoriadnu priazeň, blahosklonne utrúsil: „Ty si vlastne naozajstný Brettauer,“ sťa by chcel s uznaním povedať: „Predsa si len z toho správneho cesta.“

Tento šľachtický titul, ktorý si prisvojili viaceré židovské rodiny, aby mali pocit absolútnej moci, nás spolu s bratom už v detstve zavše zabával, inokedy zlostil. Jednostaj nám pílili uši, že toto sú „fajnoví“ ľudia a hentí „nefajnoví“, každého priateľa skúmali, či je z „dobrej“ famílie a preverovali až do posledného ohnivka pôvod rodiny i majetku. Toto ustavičné klasifikovanie, okolo ktorého sa krútil každý rodinný a spoločenský rozhovor, sme vtedy pokladali za neobyčajne smiešne a snobské, pretože vo všetkých židovských rodinách napokon išlo len o rozdiel päťdesiatich alebo sto rokov, o ktoré prišli skôr či neskôr z toho istého židovského geta. Až oveľa neskôr som pochopil, že pojem „dobrej“ rodiny, ktorý sa nám chlapcom javil ako parodická fraška umelej pseudoaristokracie, vyjadruje jednu z najvnútornejších a najzáhadnejších tendencií židovskej podstaty. Vo všeobecnosti sa predpokladá, že vlastný a typický životný cieľ židovského človeka je zbohatnúť. Je to velikánsky omyl. Bohatstvo predstavuje preňho len účel, prostriedok k ozajstnému zmyslu a vôbec nie vnútorný cieľ. Vlastnou túžbou Žida, jeho imanentným ideálom, je vzostup do duchovna, do vyššej kultúrnej vrstvy. Už vo východnom ortodoxnom židovstve, kde sa intenzívnejšie prejavujú slabosti i prednosti celej rasy, je plasticky znázornená táto nadradenosť túžby po duchovne nad čírym materiálnom; zbožného človeka, učeného znalca biblie si v obci cenia tisíc ráz väčšmi ako boháča; dokonca aj ten najzámožnejší človek dá svoju dcéru za manželku radšej duchovnému, chudobnému sťa žobrák, než obchodníkovi. Táto nadradenosť duchovna prechádza u Židov rovnako všetkými stavmi; aj ten najúbohejší podomový obchodník, ktorý v čase i nečase vláči svoju nošu, sa pokúša dať vyštudovať aspoň jedného syna hoci za tých najťažších obetí a celá rodina si pokladá za česť, ak má medzi sebou niekoho, kto jednoznačne patrí do duchovnej sféry, profesora, učenca, hudobníka; akoby svojimi schopnosťami všetkých povýšil do šľachtického stavu. Morálne pochybná, odporná, malicherná a neduchovná stránka židovského človeka, ktorý lipne len na handrkovaní, na čírom kšeftárstve, podvedome hľadá spôsob, ako tomu uniknúť a povzniesť sa do čistejšej, nepeňažnej sféry duchovna, akoby chcel – povedané s Wagnerom – vykúpiť seba i celú rasu z kliatby peňazí. Pachtenie židovstva po bohatstve sa preto vždy vyčerpá v rodine po dvoch, nanajvýš po troch generáciách a práve tie najmocnejšie rodiny zistia, že ich synovia nie sú ochotní prevziať banky, vybudované továrne a teplé obchody otcov. Nie náhodou sa lord Rothschild stal ornitológom, Warburg historikom umenia, Cassirer filozofom, Sassoon básnikom; všetci počúvli ten istý inštinkt a oslobodili sa od toho, čo vháňa židovstvo medzi filistrov, od chladného zarábania peňazí a hádam sa v tom dokonca prejavuje tajná túžba únikom do duchovna prejsť od podstaty špecificky židovskej do všeobecne ľudskej. „Dobrá“ rodina znamená teda viac ako len spoločenské označenie, ktoré si sama priznala; má na mysli židovstvo, ktoré sa zbavilo alebo sa začína zbavovať všetkých kazov, obmedzení a malicherností, aké mu vnútilo geto tým, že sa prispôsobuje inej kultúre a pokiaľ možno univerzálnej. Je večným paradoxom židovského údelu, že tento únik do duchovna neproporčnou záľahou intelektuálnych povolaní sa mu stal takisto osudný ako predchádzajúce obmedzovanie materiálnych statkov.

V nijakom inom meste Európy nebol hlad po kultúre taký vášnivý ako vo Viedni. Práve preto, že monarchia, že Rakúsko už stáročia nemalo politické ambície, ani nebolo bohvieako úspešné vo vojenských akciách, domáca hrdosť sa najsilnejšie priklonila k túžbe po umeleckom prvenstve. Od starej habsburskej ríše, ktorá kedysi ovládala Európu, dávno odpadli najdôležitejšie a najcennejšie provincie – nemecké, talianske, flanderské a valónske; hlavné mesto si uchovalo starý lesk ako sídlo dvora, ako strážca tisícročnej tradície. Rimania vztýčili prvé kvádre tohto mesta ako castrum, predsunutú stráž, aby chránili latinskú civilizáciu pred barbarmi, a viac ako o tisíc rokov sa na týchto múroch roztrieštil nápor Osmanov proti Západu. Sem zašli Nibelungovia, stadeto žiarilo do sveta nesmrteľné sedemčlenné súhvezdie hudby Gluck, Haydn, Mozart, Beethoven, Schubert, Brahms a Johann Strauss, sem sa zlievali všetky rieky európskej kultúry; na dvore, medzi šľachtou, v ľude sa nemčina pokrvne spájala so slovanskými jazykmi, maďarčinou, španielčinou, taliančinou, francúzštinou, holandčinou, bol to onen vlastný génius mesta, génius hudby, v ktorom sa harmonicky rozplývali všetky kontrasty v čosi nové, svojrázne, rakúske, viedenské. Toto mesto, pohostinné a obdarené osobitným zmyslom pre integráciu, priťahovalo najdisparátnejšie sily, zbavovalo ich napätia, uvoľňovalo, čičíkalo; žilo sa tu v pohode, v atmosfére duchovnej konziliantnosti, každý obyvateľ mesta bol podvedome vychovávaný k zmýšľaniu nadnárodnému a kozmopolitickému, k svetoobčianstvu.

Umenie prispôsobovať sa, nežné a hudobné premeny, boli zjavné už vo vonkajšom obraze mesta. Po stáročia pomaly rástlo, organicky sa rozvíjalo z vnútorného kruhu, s dvoma miliónmi obyvateľov bolo dostatočne zaľudnené, každému zabezpečovalo luxus a mnohotvárnosť veľkomesta, a predsa nebolo predimenzované, ani sa nezbavilo prírody ako Londýn alebo New York. Posledné mestské domy sa zrkadlili v mohutnom toku Dunaja alebo hľadeli ponad šíru rovinu, či sa rozplývali v záhradách a poliach, alebo sa šplhali po miernych kopcoch, zeleňou zalesnených výbežkoch Álp; sotva si kto uvedomil, kde sa začína mesto a kde príroda, jedno splývalo do druhého bez odporu a protirečenia. V meste bolo cítiť, že mesto rastie ako strom, v ktorom sa napája jeden okruh na druhý; namiesto starých pevnostných múrov obopínala vnútorné a drahocenné jadro Ringstrasse, Okružná trieda, s jej výstavnými domami. Interiéry starých palácov cisárskeho dvora a šľachty rozprávali o svojich skamenených dejinách; tu u Lichnowských hral Beethoven, tuto u Esterházyovcov bol hosťom Haydn, tam v starej univerzite zaznelo po prvý raz Haydnovo Stvorenie, Hofburg, hradný palác, vídal generácie cisárov, zámok SchÖnbrunn uvidel Napoleona, v Dóme svätého Štefana pokľakli zjednotené kniežatá kresťanstva a modlitbou vzdávali vďaku za záchranu Európy pred Turkami, univerzita privítala medzi svojimi múrmi nespočetné vynikajúce osobnosti vedy. Medzi týmito palácmi sa pyšne a prepychovo dvíhala nová architektúra s jagavými triedami a žiarivými obchodmi. Staré sa tu neškriepilo s novým, tak ako zasadený kamenný kváder sa nepoškriepil s nedotknutou prírodou. Bolo úžasné tu žiť, v tomto meste, ktoré pohostinne prijímalo všetko cudzie a rado sa poddávalo, v jeho ľahkej, akoby parížsky svižnej, veselosťou presýtenej atmosfére sa akosi prirodzenejšie vychutnával život. Viedeň bola, ako vieme, pôžitkárske mesto, ale vari kultúra znamená niečo iné ako umením a láskou odlákať hrubej matérii života jej najjemnejšiu, najnežnejšiu a najsubtílnejšiu podstatu? Ľudia v tomto meste boli pôžitkárskymi gurmánmi, veľmi dbali o dobré víno, čerstvé korenisté pivo, výdatné múčniky a torty, no prejavovali náročnosť aj v subtílnejších pôžitkoch. Ako osobitné umenie sa tu pestovala hudba, tanec, divadlo, spoločenská konverzácia, vľúdne a láskavé správanie. V živote jednotlivca i spoločnosti nemali prevahu ani vojenské, ani politické, ba ani komerčné záležitosti; prvý záujem priemerného viedenského mešťana, keď si ráno otvoril noviny, nepatril diskusiám v parlamente, ani svetovým udalostiam, ale divadelnému repertoáru; dôležitosť divadla vo verejnom živote iné mestá neveľmi chápali. Dvorné divadlo, Burgtheater, bolo pre Viedenčana, pre Rakúšana viac ako obyčajné javisko, na ktorom hrali herci divadelné hry; bol to mikrokozmos, ktorý odzrkadľoval makrokozmos, pestrý odblesk, v ktorom sa spoločnosť pozorovala, bol to jedine správny cortigiano dobrého vkusu. Na dvornom hercovi divák názorne videl, ako sa obliekať, ako vstúpiť do izby, konverzovať, aké slová smie používať človek s dobrým vkusom a ktorých sa má vystríhať; javisko nebolo miesto obyčajnej zábavy, ale zvukový a plastický návod dobrého správania, správnej výslovnosti a nimbus rešpektu sa vznášal ako gloriola nad všetkým, čo len vzdialene súviselo s Dvorným divadlom. Predseda vlády i najbohatší magnát mohli chodiť po viedenských uliciach a nik sa za nimi ani neobzrel; ale dvorného herca, opernú speváčku spoznala každá predavačka a každý fiakrista; my chlapci sme sa vzájomne vystatovali (ich obrázky a autografy každý z nás zbieral), ak niektorý z nich prešiel okolo nás; tento priam náboženský kult osobnosti dosahoval až také rozmery, že sa prenášal aj na ich okolie: Sonnenthalov holič, fiakrista Josefa Kainza boli rešpektované osoby a tajne sme im závideli; mladí elegáni boli hrdí, že im šije ten istý krajčír. Každé jubileum, každý pohreb veľkého herca sa stali udalosťou, ktorá zatienila všetko politické dianie. Najväčším snom každého viedenského spisovateľa bolo, aby mu uviedli nejakú hru v Dvornom divadle, lebo to znamenalo akýsi doživotný šľachtický stav zahrnujúci celý rad vyznamenaní, ako boli doživotné voľné vstupenky, pozvania na všetky oficiálne podujatia; človek sa stal jednoducho hosťom cisárskeho domu; ešte si spomínam na slávnostný spôsob, akým sa odohralo moje vlastné zaradenie. Predpoludním ma pozval riaditeľ Dvorného divadla do svojej kancelárie, aby mi – po predchádzajúcom blahoželaní – oznámil, že moju drámu divadlo prijalo; keď som prišiel večer domov, našiel som v byte jeho vizitku. Mne, dvadsaťšesťročnému, opätoval formálnu návštevu a ja, ako autor cisárskej scény, som sa stal gentleman už len po prijatí hry a riaditeľ cisárskej inštitúcie sa musel ku mne správať au pair. A čo sa odohrávalo v divadle, sa nepriamo dotýkalo každého jedinca, dokonca aj toho, ktorý s ním nemal nič spoločné. Z mojej útlej mladosti mi napríklad utkvela spomienka, ako sa naša kuchárka vrútila istého dňa do izby so slzami v očiach: práve jej ktosi povedal, že umrela Charlotte Wolterová, najslávnejšia herečka Dvorného divadla. Tento hysterický smútok bol groteskný, lebo stará, napoly analfabetická kuchárka nebola ani jediný raz vo vznešenom Dvornom divadle a Wolterovú nikdy nevidela ani na javisku, ani v živote; ale veľká národná herečka natoľko patrila vo Viedni do kolektívneho vlastníctva celého mesta, že dokonca nezúčastnený človek pokladal jej smrť za katastrofu. Každá strata, odchod obľúbeného speváka alebo umelca sa nezadržateľne zmenili na národný smútok. Keď búrali „staré“ Dvorné divadlo, v ktorom po prvý raz zaznela Figarova svadba, celá Viedeň slávnostne a s dojatím zaplnila siene ako na pohrebe; len čo spadla opona, každý sa vrhol na javisko, aby si priniesol domov ako relikviu aspoň triesku z dosák, na ktorých vystupovali jeho obľúbení umelci, a v desiatkach viedenských domácností ste mohli ešte po mnohých rokoch uvidieť tieto bezvýznamné triesky uložené v drahocennej kazete, tak ako v kostoloch ukladajú úlomky zo svätého kríža. Ani my sami sme si nepočínali oveľa rozumnejšie, keď nám zbúrali takzvanú Bösendorfskú sálu. V podstate bola táto malá koncertná sieň, výlučne vyhradená komornej hudbe, úplne bezvýznamná neumelecká stavba, bývalá jazdecká škola kniežaťa Liechtensteina, a len keď ju obložili drevom, bez akejkoľvek pompy ju prispôsobili hudobným účelom. Ale mala rezonanciu starých huslí, pre milovníkov hudby bola posvätným miestom, lebo v nej koncertoval Chopin a Brahms, Liszt a Rubinstein, lebo tu po prvý raz zazneli mnohé slávne kvartetá. A zrazu mala ustúpiť novej účelovej stavbe; nechápali sme to, veď sme tu prežili nezabudnuteľné chvíle. Keď dozneli posledné takty z Beethovena, predvedené Rosého kvartetom, nádhernejšie ako kedykoľvek predtým, nik neopustil sedadlo. Dupali sme a tlieskali, zopár žien od rozčúlenia vzlykalo, nikto nechcel pripustiť, že je to rozlúčka. V sále pozhasínali svetlá, aby nás odohnali. Nikto zo štyristo či päťsto fanatikov neodchádzal, ostali sme pol hodiny, hodinu, akoby sme mohli svojou prítomnosťou vynútiť záchranu starej posvätnej sály. Ako sme len my, študenti, bojovali petíciami, demonštráciami, článkami, aby nezdemolovali dom, v ktorom umrel Beethoven! Každá z týchto historických viedenských budov bola ako kus duše, ktorý nám vytŕhali z tela.

Tento fanatický vzťah k umeniu a najmä k divadelnému umeniu prejavovali vo Viedni všetky stavy. V podstate bola Viedeň vďaka stáročnej tradícii zreteľne prevrstveným a súčasne – ako som už napísal – zázračne orchestrálnym mestom. Kult ešte vždy patril cisárskemu dvoru. Cisársky hrad nebol centrom nadnárodnostného charakteru monarchie len priestorovo, ale aj kultúrne. Okolo hradu vytvárali akýsi druhý val paláce rakúskej, poľskej, a uhorskej vysokej šľachty. Nasledovala „dobrá spoločnosť“ pozostávajúca z nižšej šľachty, vysokých úradníkov, priemyselníkov a „starých rodín“, pod nimi bolo malomeštianstvo a proletariát. Všetky vrstvy žili v osobitnom okruhu a dokonca v osobitnom okrese, vysoká šľachta v palácoch v jadre mesta, diplomati v treťom okrese, priemyselníci a obchodníci blízko Okružnej triedy, malí mešťania vo vnútorných okresoch, v druhom až deviatom, proletariát vo vonkajšom okruhu; všetci však komunikovali v divadle a počas veľkých slávností, napríklad na Kvetnom korze v Prátri, kde tristotisíc ľudí nadšene aplaudovalo „horným desaťtisícom“ vezúcim sa v nádherne vyzdobených kočoch. Vo Viedni poskytovalo príležitosť na oslavy všetko, čo hýrilo farbami a tónmi, či už to boli cirkevné sprievody ako Božie telo, vojenské prehliadky alebo „hradná hudba“; ľudia sa dokonca zbiehali s nadšením na pohreby a ctižiadosťou každého ozajstného Viedenčana bolo uvidieť „peknú mŕtvolu“ s pompéznym sprievodom a veľkým davom; správny Viedenčan premenil aj svoju smrť na okázalú prehliadku a potešenie pre ostatných. V tejto vnímavosti pre všetko farebné, zvučné, slávnostné, v tejto vášni pre teatrálnosť ako hravej a reflektujúcej podobe života sa zjednotilo celé mesto, nech to bolo na javisku alebo v reálnom živote.

Tejto „divadelnej mánii“ Viedenčanov, s akou sliedili aj po tých najmenších životných údajoch o svojich miláčikoch a ktorá zavše vyústila do groteskna, vôbec nebolo ťažké sa vysmievať a našu rakúsku nevšímavosť voči politike, hospodársku zaostalosť, v porovnaní so susednou ráznou nemeckou ríšou, možno naozaj čiastočne pripísať tejto požívačníckej prepiatosti. No preceňovanie umeleckých udalostí poukazovalo z kultúrneho hľadiska na niečo jedinečné – na ohromnú úctu voči každému umeleckému prejavu, potom sa stáročná zbehlosť premenila na znalectvo nemajúce páru, čo opätovne viedlo k neobyčajne vysokej úrovni vo všetkých oblastiach kultúry. Umelec sa vždy cíti najlepšie tam, kde si ho vážia, ba dokonca kde ho preceňujú, a zároveň ho to aj najväčšmi inšpiruje. Umenie dosahuje vrchol vtedy, keď sa stáva životnou záležitosťou všetkého ľudu. Tak ako Florencia a Rím priťahovali za renesancie maliarov a vychovali z nich velikánov, lebo každý cítil, že v ustavičnom súperení pred očami všetkých občanov musí ustavične prekonávať iných i samého seba, aj hudobníci a herci vo Viedni si uvedomovali svoj význam v meste. Tak vo viedenskej opere ako aj vo viedenskom Dvornom divadle nič neprehliadli; každý falošný tón si ihneď všimli, každý nesprávny nástup, každé skrátenie pokarhali, a túto kontrolu nerobili len profesionálni kritici na premiérach, ale každý deň bdelé a ustavičným porovnávaním vycibrené ucho celého publika. Kým v politike, administratíve, morálke sa všetko odohrávalo pomerne žoviálne a ľudia boli dobromyseľne ľahostajní voči každému „šlendriánstvu“ a zhovievaví voči každému previneniu, v umeleckých záležitostiach nepoznali pardon; tu bola v hre česť mesta. Každý spevák, každý herec, každý hudobník musel ustavične vydávať zo seba všetko, inak mal po kariére. Bolo nádherné byť vo Viedni miláčikom, ale nebolo ľahké miláčikom zostať; nedbajstvo sa neodpúšťalo. A toto vedomie stálej a nemilosrdnej kontroly nútilo každého umelca vo Viedni vydávať zo seba všetko a celok pozdvihovalo na úžasnú úroveň. Každý z nás si doniesol do života z rokov mladosti prísne, neúprosné meradlo umeleckého prejavu. Kto zažil v opere pod vedením Gustava Mahlera železnú disciplínu až po ten najmenší detail, u filharmonikov vzlet a punktičkárstvo ako všeobecné a záväzné pravidlo, toho veru dnes ťažko a úplne uspokojí divadelné či hudobné predstavenie. Aj my sme sa takto naučili prísnosti voči samým sebe a každému nášmu umeleckému prejavu; naším vzorom bola a pretrvávala úroveň, akú vštepovali rodiacemu sa umelcovi len v máloktorom meste sveta. Aj dolu, hlboko v ľude, sa tradovalo poznanie správneho rytmu a švihu, lebo aj malý mešťan, ktorý sedel „pod viechou“, požadoval od kapely práve takú dobrú hudbu ako od krčmára dobré víno; a zase v Prátri národ presne vedel, ktorá vojenská hudba má „najrezkejší“ tón, či „Deutschmeister“ alebo Maďari; kto žil vo Viedni, zároveň nasával zo vzduchu cit pre rytmus. Tak ako sa táto muzikálnosť prejavovala u nás spisovateľov v starostlivo pestovanej próze, u iných ľudí prenikal cit pre takt do spoločenského správania sa a denného života. Takzvaná „dobrá spoločnosť“ si Viedenčana bez zmyslu pre umenie a bez radosti z formy nevedela ani predstaviť, dokonca v najnižších stavoch si aj najväčší bedár istý inštinkt pre krásu priniesol do života už z vidieka, z ľudskej radostnej a veselej sféry; bez tejto lásky ku kultúre, bez tohto pôžitkárskeho a súčasne preverujúceho zmyslu pre najposvätnejšiu zbytočnosť života nebol nik ozajstným Viedenčanom.

Pre Židov znamená prispôsobiť sa prostrediu národa alebo krajiny, v ktorej bývajú, nielen vonkajšie ochranné opatrenie, ale hlbokú vnútornú potrebu. Túžba po vlasti, pokoji, oddychu, istotách, po pocite domova ich núti, aby sa vášnivo spojili s kultúrou okolitého sveta. A sotva kde sa uskutočnilo takéto šťastnejšie a plodnejšie spojenie – okrem Španielska v pätnástom storočí – ako v Rakúsku. Židia, ktorí sa usadili v cisárskom meste pred vyše dvoma stovkami rokov, v ňom natrafili na bezstarostný ľud, náklonný k znášanlivosti, v ktorom prebýval pod zdanlivo uvoľnenou formou ten istý hlboký inštinkt pre duchovné a estetické hodnoty, aké aj oni pokladali za dôležité. A dokonca vo Viedni stretli ešte čosi navyše: našli si tu osobnú úlohu. V ostatnom storočí prestali pestovať umenie jeho starí tradiční strážcovia a protektori: cisársky dvor a aristokracia. Kým Mária Terézia v osemnástom storočí dala svoje dcéry vyučovať u Glucka v hudbe, Jozef II. znalecky diskutoval s Mozartom o jeho operách, Leopold III. sám komponoval, neskorší cisári František II. a Ferdinand sa vôbec nezaujímali o umenie a náš cisár František Jozef, ktorý za svojich osemdesiat rokov neprečítal knihu, ba ani len ju nevzal do ruky, okrem armádnych predpisov, prejavoval voči hudbe vyslovenú antipatiu. Vysoká šľachta sa takisto vzdala svojho niekdajšieho protektorského postavenia; pominuli sa slávne časy, keď Esterházyovci prichýlili Haydna, keď Lobkowitzovci, Kinskí a Waldsteinovci súperili medzi sebou, v ktorom paláci po prvý raz uvedú Beethovenove diela, keď grófka Thunová pokľakla pred veľkým démonom a prosila ho, nech nesťahuje Fidélia zo scény. Wagner, Brahms a Johann Strauss, aj Hugo Wolf už nenašli u nich ani najmenšiu oporu; aby sa udržala dávna úroveň filharmonických koncertov, aby sa umožnila existencia maliarom, sochárom, muselo im meštianstvo kliesniť cestu, a pýchou, ctižiadosťou židovského meštianstva bolo, že práve oni sa v prvom rade zasadili o slávu viedenskej kultúry, uchovanie jej starého lesku. Odjakživa milovali toto mesto, usídlili sa tu s úprimnou dušou, ale až láskou k viedenskému umeniu dokázali plné právo na vlasť a stali sa ozajstnými Viedenčanmi. Na verejný život vlastne len málo vplývali; lesk cisárskeho dvora zatieňoval každé súkromné bohatstvo, vysoké miesta vo vedení štátu boli v rukách dedičov, diplomacia, aristokracia, armáda, vysoké úradníctvo boli vyhradené starým rodinám a Židia sa ani len nepokúšali ctižiadostivo prenikať do týchto privilegovaných kruhov. Taktne rešpektovali tradičné výsady, brali ich ako samozrejmosť; spomínam si napríklad, že otec po celý život odmietal jesť u Sachera, nie že by bol taký šetrný – lebo rozdiel voči iným veľkým hotelom bol smiešne malý –, ale z prirodzeného pocitu odstupu: pokladal by za neprístojné alebo trápne, keby mal sedieť vedľa stola princa Schwarzenberga alebo Lobkowitza. Jedine vo vzťahu k umeniu pociťovali všetci Viedenčania rovnaké právo, lebo láska k umeniu sa pokladala vo Viedni za spoločnú povinnosť a nezmerateľný je podiel židovskej buržoázie, jej pomoc a podpora viedenskej kultúre. Oni boli tým vlastným publikom, oni zapĺňali divadlá, koncerty, kupovali knihy, obrazy, navštevovali výstavy a svojím pružnejším pochopením, menej zaťažení tradíciou, všade podporovali všetko nové a stávali sa jeho priekopníkmi. Oni vytvárali takmer všetky veľké umelecké zbierky devätnásteho storočia, len oni umožňovali takmer všetky umelecké pokusy; bez neprestajného stimulujúceho záujmu židovskej buržoázie, vzhľadom na nezáujem dvora, aristokracie a kresťanských milionárov, ktorí si radšej vydržiavali pretekárske stajne a poľovnícke revíry, ako by podporovali umenie, by Viedeň zaostala za Berlínom v rovnakej miere ako Rakúsko zaostalo za Nemeckou ríšou politicky. Každý, kto chcel presadiť vo Viedni čosi nové, kto ako vidiecky hosť hľadal vo Viedni pochopenie a publikum, bol odkázaný na židovskú buržoáziu; jediný raz, za antisemitských čias, sa pokúsili založiť takzvané „národné“ divadlo, lež nenašli ani autorov, ani hercov, ani publikum; po niekoľkých mesiacoch „národné“ divadlo biedne skrachovalo a práve na tomto príklade sa po prvý raz zjavne ukázalo, že deväť desatín z toho, čo svet oslavoval ako viedenskú kultúru, bola kultúra, ktorú podporovalo viedenské židovstvo, živilo, ba dokonca už samo vytváralo.

Lebo práve v posledných rokoch sa stalo viedenské židovstvo umelecky produktívne – podobne ako v Španielsku pred rovnako tragickým zánikom –, pravda, vôbec nie na špecifický židovský spôsob, ale zázračným vcítením dodalo rakúskemu, viedenskému živlu najinteligentnejší výraz. Goldmark, Gustav Mahler a SchÖnberg sa stali medzinárodnými osobnosťami tvorivej hudby, Oscar Strauss, Leo Fall, Kálmán vniesli do tradícií valčíka a operety nový rozkvet, Hofmannsthal, Arthur Schnitzler, Beer-Hofmann, Peter Altenberg pozdvihli viedenskú literatúru na európsku úroveň, akú nemala ani za čias Grillparzera a Stiftera, Sonnenthal, Max Reinhardt obnovili slávu divadelného mesta po celej zemeguli, Freud a veľké vedecké kapacity obrátili pohľady na staroslávnu univerzitu – všade ako učenci, virtuózi, maliari, režiséri a architekti, ako novinári sa nesporne presadzovali v duchovnom živote Viedne na vysokých a najvyšších miestach. Vášnivou láskou k tomuto mestu, túžbou po seberovnosti sa úplne prispôsobili a boli šťastní, že slúžia sláve Rakúska; svoje rakušiactvo pociťovali ako poslanie pred svetom – kvôli čestnosti to musím zopakovať – hodná časť, ak nie väčšina všetkého, čo dnes Európa i Amerika obdivujú ako prejav novozrodenej rakúskej kultúry v hudbe, literatúre, divadle, umeleckých remeslách, vytvorilo viedenské židovstvo, ktoré na druhej strane samo dosiahlo v tomto prejave špičkovú úroveň svojho tisícročného duchovného úsilia. Intelektuálna energia, bezcieľne blúdiaca stáročiami, sa tu pričlenila k mierne unavenej tradícii, živila ju, kriesila, stupňovala, osviežovala novými silami a neúnavnou čulosťou; až budúce desaťročia ukážu, aký zločin sa spáchal na Viedni, keď toto mesto, ktorého zmysel a kultúra spočívali práve v stretávaní sa najheterogénnejších prvkov, v duchovnej nadnárodnosti, chceli násilím nacionalizovať a premeniť na provinčné mesto. Génius Viedne – najmä hudobný – spočíval odjakživa v tom, že zharmonizoval v sebe všetky ľudové, všetky jazykové protirečenia, jeho kultúra bola syntézou všetkých západných kultúr; kto v nej žil a pôsobil, cítil sa slobodne, bez úzkoprsosti a predsudkov. Nikde nebolo ľahšie byť Európanom a viem, akou mierou vďačím tomuto mestu, ktoré už za čias Marca Aurélia obhajovalo rímskeho, univerzálneho ducha, že som sa zavčasu naučil milovať spoločenstvo ľudí ako najvyššiu ideu svojho srdca.

V starej Viedni sa žilo dobre, ľahko a bezstarostne, len Nemci na severe zazerali akosi namosúrené a pohŕdavo na nás, dolných susedov nad Dunajom, ktorí neboli „zdatní“ a nedodržiavali pevný poriadok, ale užívali život, dobre papkali, radovali sa zo slávností a divadla a navyše robili vynikajúcu hudbu. Namiesto nemeckej „zdatnosti“, ktorá naostatok všetkým národom strpčila a narušila život, namiesto žiadostivého princípu „byť vpredu pred všetkými“ a „hnať sa ustavične vpred“, si Viedenčania radi poklebetili, pohodlne spolu nažívali a s dobromyseľnosťou a hádam trocha ťarbavou prispôsobivosťou, bez akejkoľvek nežičlivosti každému dopriali život, aký sa mu ráčil. „Žiť a nechať žiť“ bola preslávená viedenská zásada, ktorá mi ešte dnes pripadá humánnejšia ako všetky kategorické imperatívy a ktorá si podmanila všetky vrstvy. Chudobní a bohatí, Česi a Nemci, židia a kresťania pokojne spolu nažívali aj napriek občasným škriepkam a dokonca politickým a sociálnym hnutiam chýbala oná hrozná nenávisť, ktorá vnikla ľudstvu do krvného obehu až ako jedovatý pozostatok prvej svetovej vojny. V starom Rakúsku bojovali ľudia proti sebe ešte gavaliersky, v novinách a parlamente si síce nadávali, ale po svojich cicerónskych tirádach sedeli tí istí poslanci priateľsky spolu pri pive alebo káve a navzájom si tykali; dokonca, keď sa vodca antisemitskej strany Lueger stal mešťanostom Viedne, nezmenilo sa nič v súkromných vzťahoch a ja osobne doznávam, že ani v škole, ani na univerzite, ani v literatúre som ako Žid nepocítil najmenšie obmedzenie alebo znevažovanie. Nenávisť, šíriaca sa z krajiny do krajiny, od národa k národu, od stola k stolu ešte dennodenne nevyskakovala z novín, ešte nerozdeľovala ľudí ani národy; pocit stádovitosti a davu ešte nebol tak odporne mocný vo verejnom živote ako dnes; sloboda v súkromnom počínaní a správaní – dnes si to ťažko predstaviť – sa pokladala za samozrejmosť; na trpezlivosť sa nehľadelo sťa na mäkkosť a slabošstvo ako dnes, ale ju oslavovali ako morálnu silu.

Storočie, v ktorom som sa narodil a ma vychovali, nebolo storočím vášne. Bol to usporiadaný svet s jasným členením a miernymi prechodmi, svet bez zhonu. Rytmus nových rýchlostí sa ešte nepreniesol zo strojov, z auta, telefónu, rádia, lietadla na človeka, čas a vek mali inú mieru. Žilo sa pokojnejšie, a keď sa pokúšam predstaviť si v duchu postavy dospelých, ktoré ma v detstve obklopovali, je nápadné, koľko z nich bolo predčasne korpulentných. Otec, strýkovia, učitelia, predavači v obchodoch, filharmonici za stojanmi boli už v štyridsiatke všetci pri tele, muži „plní dôstojnosti“. Chodili pomalým krokom, hovorili zdržanlivo a pri rozhovore si pohládzali pestované, často už prešedivené fúzy. Sivé vlasy boli len novým znamením dôstojnosti a „usadlí“ chlapi sa vedome vyhýbali gestám a bujnosti mladých ako čomusi neslýchanému. Dokonca ani z mojej ranej mladosti, keď otec ešte nemal štyridsiatku, si nespomínam, že by som ho videl prudko pobehnúť po schodoch alebo vôbec urobiť niečo náhlivo. Unáhlenosť sa pokladala nielen za mrzkú, v podstate bola zbytočná, lebo v onom občiansky stabilizovanom svete s jeho nespočetnými malými poistkami a krytým chrbtom sa nikdy neudialo čosi nečakané; katastrofy sa odohrávali vonku, na periférii sveta a neprenikli dobre izolovanou stenou „poisteného“ života. Búrska vojna, japonsko-ruská vojna, dokonca vojna na Balkáne neprenikli ani na cól do existencie mojich rodičov. Všetky správy o bojoch prelistovali ľahostajne tak ako športovú rubriku. A naozaj, prečo by sa starali o to, čo sa odohrávalo mimo Rakúska, keď sa tým v ich živote nič nezmenilo? V ich Rakúsku v epoche bezvetria nebolo štátnych prevratov, ani prudkého ničenia hodnôt; keď na burze klesli cenné papiere o štyri alebo päť percent, označovalo sa to už za „krach“ a so zmrašteným čelom sa hovorilo o „katastrofe“. Viac zo zvyku ako z ozajstného presvedčenia si ťažkali na „vysoké“ dane, ktoré de facto znamenali pre štát v porovnaní s neskoršími daňami povojnových čias len malé prepitné. Ešte v závete ľudia precízne stimulovali postup, ako ochrániť vnukov a pravnukov pred akoukoľvek stratou majetku, akoby dáky neviditeľný dlhopis zaručoval istotu pred večnými mocnosťami a medzi týmito obdobiami žili ľudia pokojne a svoje malé starosti hladkali ako dobré, poslušné domáce zvieratká, ktorých sa v podstate netreba báť. Vždy, keď mi náhoda prihrá do rúk dáke staré noviny z tých dní, a keď čítam vzrušené články o voľbách do predstavenstva malej obce, keď sa pokúšam spomenúť si na hry v Dvornom divadle s ich malinkými problémikmi alebo na neprimerané vzrušenie našich mladistvých diskusií v podstate o zbytočnostiach, mimovoľne sa musím usmiať. Aké liliputánske boli všetky tie starosti, aké bezvetrie vládlo v tých časoch! Generácii mojich rodičov a starých rodičov to lepšie vyšlo, žila si tichým životom, priamo a jasne od jedného konca na druhý. No predsa len neviem, či im to závidím. Lebo driemali bokom od všetkej naozajstnej horkosti, bokom od zákerností a svojvôle osudu, žili akoby v závetrí všetkých kríz a problémov, ktoré drvia srdce, ale súčasne ho vedú k veľkolepému rozmachu! Ako málo vedeli vo svojom zmätenom pocite istoty, bohatstva a pohodlia, že život môže byť aj ťarchou a vypätím, prinášať večné prekvapenia a odtrhnúť človeka od všetkých koreňov; ako málo tušili vo svojom dojímavom liberalizme a optimizme, že každý nasledujúci deň, ktorý svitá za oblokom, môže rozdrúzgať náš život. Ani v najčiernejších nociach sa im neprisnilo, aký nebezpečný môže byť človek, ale ani netušili, koľko má síl, aby prežil nebezpečenstvá a prekonal skúšky. My, hnaní všetkými divými prúdmi života, my, odtrhnutí od všetkých koreňov našej pospolitosti, my, ktorí odznova začíname tam, kde nás to ženie ku koncu, my, obete a predsa aj ochotní služobníci neznámych mystických mocností, my, pre ktorých sa pohodlie stalo bájkou a istota detským snom – sme pocítili napätie od pólu k pólu a až do špiku našich kostí nami otriaslo večne nové. Každá hodina našich rokov bola spätá s osudmi sveta. V utrpení a rozkoši sme prežívali časy a dejiny ženúce sa ponad našu malú existenciu, kým naši predkovia sa uzatvárali do seba. Každý spomedzi nás, aj ten najbezvýznamnejší jedinec nášho pokolenia, dnes vie o skutočnosti tisícnásobne viac ako tí najmúdrejší spomedzi našich predkov. Ale nič sme nedostali darom; zaplatili sme za to najvyššiu cenu.

Škola vminulom storočí

Bolo samozrejmé, žema poľudovej škole pošlú nagymnázium. Vkaždej zámožnejšej rodine už kvôlispoločnosti dbali, abymali „vzdelaných“ synov; dávali ich učiť pofrancúzsky aanglicky, zasväcovali ich dohudby, kvôlidobrému vystupovaniu im zaobstarali najprv guvernantky apotom domácich učiteľov. Aleaž takzvané „akademické“ vzdelanie, ktoré smerovalo nauniverzitu, dodalo „osvietenému“ liberalizmu vtedajších čias pravú hodnotu; bolo ctižiadosťou každej „dobrej“ rodiny, abyaspoň jeden zjej synov nosil predmenom nejaký doktorský titul. Táto cesta až nauniverzitu bola pomerne zdĺhavá avôbec nie ružová. Vdrevenej lavici si bolo treba odsedieť päť rokov ľudovej školy aosem rokov gymnázia, denne päť až šesť hodín, vovoľnom čase zvládnuť domáce úlohy aokrem toho, akosi to vyžadovalo „všeobecné vzdelanie“, popriškole chodiť nafrancúzštinu, angličtinu, taliančinu, „živé“ jazyky, okremklasickej gréčtiny alatinčiny – teda päť jazykov vrátanegeometrie, fyziky aostatných školských predmetov. Bolo to viac akodosť aneposkytovalo to takmer priestor natelesný rozvoj, športovanie aprechádzky atobôž naveselú myseľ aradovánky. Matne si spomínam, žemy, sedemroční chlapci, sme sa museli naspamäť naučiť azborovo zaspievať pieseň o„radostných ablažených detských časoch“. Vušiach mi ešte zuní melódia tejto prostučkej, naivnej piesne, aletext mi už vtedy prechádzal namáhavo cezpery aešte menej presvedčivo ma chytal zasrdce. Lebomoje školské časy, ak mám byť úprimný, sprevádzalo ustavičné znechutenie, zroka narok sa stupňovala netrpezlivosť, kedy sa už konečne zbavím tej otupnej driny. Nespomínam si, žeby som bol niekedy „radostný“ či„blažený“ vtej monotónnej bezcitnej abezduchej školskej mašinérii, ktorá nám zgruntu otrávila najkrajšie, najslobodnejšie obdobie života, aja sa dokonca priznávam, žesa anidnes neviem ubrániť istej závisti, keďvidím, okoľko šťastnejšie, slobodnejšie, samostatnejšie sa môžu deti vyvíjať vtomto storočí. Anisa mi nechce uveriť, keďpozorujem akonenútene dnes deti besedujú sosvojimi učiteľmi, takmer au pair, akobez strachu kráčajú doškoly, nenáhlia sa akomy spocitom nedostatočnej pripravenosti, sakou otvorenosťou sa vškole idoma smú priznávať kželaniam, náklonnostiam svojej mladej zvedavej duše – sú to slobodné, samostatné, prirodzené bytosti, kýmmy, lenčosme vstúpili donenávidenej budovy, hneď sme sa museli vduši prikrčiť, abysme nevrazili čelom doneviditeľného jarma. Prenás škola znamenala nátlak, pustatinu, nudu, miesto, kdesi treba vtĺcť dohlavy vpresne odmeraných dávkach „vedu zbytočných poznatkov“, scholastickú aleboscholastický upravenú matériu, priktorej sme cítili, ženemá vzťah anik realite, anik našim osobným záujmom. Bolo to tupé, fádne učenie sa, nie preživot, alepre učenie, atoto nám vnucovala zastaraná pedagogika. Jediný naozajstný vzletný okamih šťastia, zaktorývďačím škole, bol deň, keďsa zamnou navždy zabuchla jej brána.

Niežeby boli naše rakúske školy osebe zlé. Naopak, takzvané „učebné osnovy“ boli starostlivo vypracované nazáklade storočných skúseností akeby ich boli podnecujúco podávali, mohli byť podkladom plodného arelatívne univerzálneho vzdelania. Alepráve touto akurátnou plánovitosťou ajej suchou schematizáciou sa stali naše vyučovacie hodiny strašne suchopárne aneživotné, boli ibastudeným učebným aparátom, ktorýsa neprispôsoboval jednotlivcovi alen sťa automat sčíslicami „dobrý, dostatočný, nedostatočný“ ukazoval, nakoľko žiak zodpovedá „požiadavkám“ učebných osnov. Neláskavá prísnosť, vecný neosobný prístup akasárenské zaobchádzanie vnás vyvolávali podvedomú zatrpknutosť. Museli sme sa naučiť určité penzum apotom nás preskúšali, čosme sa naučili; anijeden učiteľ sa anijediný raz zacelých osem rokov nespýtal, čoby sme sa my osobne radi učili; vôbec tu nebol podnecujúci rozlet, poakom každý mladý človek potajomky túži.

Triezvosť vyžarovala už znašej školskej budovy, typickej účelovej stavby, ktorú predpäťdesiatimi rokmi zbúchali narýchlo, lacno abezhlavo. Studené chodby boli ledabolo vylíčené vápnom, nízke triedy bezobrazov aleboinej výzdoby, naktorej by sa oko popáslo, záchody páchli pocelej budove; toto kasárenské učilište čímsi pripomínalo starý hotelový nábytok, ktorýpred vami použili už nespočetní hostia aďalší nesčíselní ľudia ho použijú stou istou ľahostajnosťou aleboodporom; dodnes som nezabudol nazatuchnutý, plesnivý pach, ktorým čpela táto budova rovnako akovšetky rakúske úrady, nazývali sme ho „erárnym“ zápachom, tento pach prekúrených, prepchatých, zle vetraných miestností, ktorým vám najprv nasiakli šaty apotom duša. Podvojiciach sme sedeli akotrestanci nagalejach vnízkych drevených laviciach, ktoré nám krivili chrbticu aod sedenia nás rozboleli kosti; vzime blikalo nad našimi knihami modravé svetlo otvoreného plynového plameňa, kýmv lete naoblokoch starostlivo viseli závesy, abysa nám pohľad nemohol zasnene pokochať vmalom štvorci modrej oblohy. Ono storočie ešte nepochopilo, žemladé nesformované telá si vyžadujú vzduch apohyb. Desaťminútovú prestávku nastudenej úzkej chodbe počas štyroch, piatich hodín nehybného kvočania pokladali zadostačujúcu; dva razy dotýždňa nás zaviedli dotelocvične, tam sme nezmyselne poskakovali, okná starostlivo zadebnili apri každom kroku sa víril prach nameter; tým uspokojili hygienu, štát si splnil „povinnosť“ podľazásady mens sana in corpore sano. Ešte porokoch, keďsom prechádzal okolo tejto ponurej, bezútešnej budovy, ma zaplavil pocit úľavy, žeuž nemusím vstupovať dožalára našej mladosti, akeď pripäťdesiatročnom jubileu vznešenej ustanovizne usporiadali oslavy amňa akobývalého vynikajúceho žiaka požiadali, abysom predniesol slávnostný prejav predministrom amešťanostom, zdvorilo som odmietol. Tejto škole som nemal začovďačiť akaždé takéto slovo by bolo klamstvom.

Ani naši učitelia neniesli vinu nabezútešnosti systému. Neboli anidobrí, anizlí, neboli tyrani, no aninápomocní priatelia, alechudáci, ktorí otrocky pripútaní kschémam, úradne predpísaným učebným osnovám, si museli odkrútiť svoje „penzum“ tak akomy naše – zreteľne sme cítili, žesú takisto šťastní akomy, keďsa napoludnie rozcengal školský zvonec oznamujúci slobodu nám ajim. Nemali nás radi, anik nám necítili nenávisť, aprečo by aj, veď onás nič nevedeli; zaniekoľko rokov poznali pomene lenniekoľkých znás, vduchu vtedajších učebných metód ich netrápilo nič, lento, koľko chýb urobil „dotyčný žiak“ vposlednej úlohe. Sedeli hore zakatedrou amy dolu, oni sa spytovali amy sme museli odpovedať, inej spätosti medzinami nebolo. Medziučiteľom ažiakom, medzikatedrou aškolskou lavicou, medziočividným hore adolu stála neviditeľná bariéra „autority“, ktorá znemožňovala akýkoľvek kontakt. Keby boli vtedy chceli odučiteľa, abynazeral nažiaka akona jedinca, keby požadovali individuálny prístup kjeho individuálnej povahe tak, akoje to prirodzené dnes, alebokeby dokonca chceli, abyo ňom písal reports, t. j. záznamy zpozorovaní aopisy, prevyšovalo by to jeho kompetencie ischopnosti ana druhej strane by súkromný rozhovor oslaboval jeho autoritu, pretožeby to kládlo až priveľmi najednu rovinu nás „žiakov“ sním „predstaveným“. Podľamňa nič lepšie necharakterizuje totálnu nekomunikatívnosť, aká duševne iduchovne vládla medzinami anašimi učiteľmi, akofakt, žesom zabudol navšetky ich mená itváre. Sfotografickou presnosťou si ešte uchovávam vpamäti obraz katedry atriednej knihy, doktorej sme vždy poočku nazreli, leboobsahovala naše známky; vidím malý červený notes, doktorého najprv zapisovali hodnotenia, ikrátku čiernu ceruzku, ktorá zaznamenávala číslice, vidím svoje zošity posiate červeným atramentom poučiteľových opravách, aleuž nevidím anijednu jedinú tvár spomedzivšetkých – hádam preto, lebosme stáli prednimi vždy sosklopenými aleboľahostajnými očami.

Len ztohto čudného postoja možno pochopiť, žeštát vykorisťoval školu akonástroj nazachovanie svojej autority. Vychovávali nás predovšetkým tak, abysme všade rešpektovali dobovú prítomnosť akostelesnenú dokonalosť, abysme učiteľov názor pokladali zaneomylný, otcovi sa nesmelo protirečiť, ustanovizne štátu platili absolútne ana veky vekov. Druhý kardinálny princíp tejto pedagogiky uplatňovanej ajv rodine vychádzal zpoznatkov, žemladí ľudia to nemajú vživote priveľmi pohodlné. Kýmsa im poskytli isté práva, mali sa naučiť, žemajú povinnosti anajmä povinnosť úplnej poddajnosti. Odzačiatku nám vtĺkali dohlavy, žesme vživote ešte nič nedosiahli, aže nemáme nijaké skúsenosti, ateda musíme byť vďační zavšetko, čonám dávajú anemáme právo sa spytovať aleboniečo požadovať. Odútlej mladosti nám húdli douší túto stupídnu metódu zastrašovania. Slúžky ahlúpe matky strašili už trojročné aštvorročné deti, žeprivedú „policajta“, ak hneď neprestanú vystrájať pestvá. Ešte akogymnazistom nám hrozili, keďsme priniesli domov zlú známku znejakého vedľajšieho predmetu, ženás vezmú zoškoly adajú vyučiť remeslu – vmeštianskom svete to bola najhoršia hrozba: pád medziproletariát –, akeď mladí ľudia vúprimnej túžbe povzdelaní hľadali udospelých vysvetlenie vážnych dobových problémov, povýšene im odvrkli: „Ty to ešte nechápeš.“ Navšetkých stupňoch cvičili túto techniku, doma, vškole, vštáte. Neúnavne prízvukovali mladému človeku, žeešte nie je „zrelý“, ženič nechápe, žemá ibaposlušne načúvať, alenikdy nesmie skákať doreči auž tobôž nie protirečiť. Ztohto dôvodu musel ajv škole úbohý učiteľ sediaci hore zakatedrou zostať nedosiahnuteľným bôžikom zahaleným kadidlom aobmedzovať všetky naše city iúsilie na„učebné osnovy“. Nebolo dôležité, čisa vškole cítime dobre alebozle. Jej pravým poslaním vsúlade sduchom čias nebolo pomkýnať nás vpred, alezdržiavať, nie duchovne formovať, alepokiaľ možno bezodporu prispôsobovať usporiadanému súkoliu, nestupňovať našu energiu, aleju podriadiť disciplíne aznivelizovať.

Nadšenie mladých ľudí pripomína infekciu. Vtriede sa prenáša zjedného nadruhého akoosýpky alebošarlach, akeďže neofyti sa pokúšajú sdetskou márnivou ctižiadosťou predstihnúť vpoznatkoch jeden druhého, navzájom sa poháňajú. Viac čimenej je preto vlastne náhodné, akým smerom sa bude uberať táto vášeň; ak sa vtriede objaví filatelista, čoskoro ho obklopí tucet rovnakých bláznov, ak traja rojčia obaletkách, stoja ajiní dennodenne predo dvermi operného javiska. Ponašej triede prišla otri roky iná skupina, úplne posadnutá futbalom, apred nami bola trieda, ktorá sa nadchýnala socializmom aleboTolstým. Keďže som sa náhodou ocitol vročníku kamarátov zbláznených doumenia, hádam to rozhodlo omojom ďalšom živote.

Table of Contents

Titulka

Úvod

Svet istoty

Škola v minulom storočí