Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Obete čiernych diamantov

Gustáv Maršall-Petrovský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2013 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Peter Kašper, Branislav Šušlík, Katarína Janechová, Simona Reseková, Zdenko Podobný, Andrea Kvasnicová, Daniela Kubíková, Miroslava Oravcová, Ina Chalupková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-89278-76-3

Pôvodná publikácia

Gustáv Maršall-Petrovský. Dielo III. Spod závejov amerických. Obzor. Báčsky Petrovec. 1966. 286. Ján. Kmeť. zostavil výber, pripravil edične a napísal poznámky a vysvetlivky. .

Bibliografické poznámky

Tretí zväzok vydalo vydavateľstvo Obzor v Báčskom Petrovci a vydavateľstvo TATRAN v Bratislave v rámci dohody o spoločnom vydávaní kníh medzi SFRJ a ČSSR.

Vytláčal Novinovo-vydavateľský podnik Obzor, Báčsky Petrovec.

— — —

Súborné vydanie literárneho diela Gustáva Maršalla-Petrovského začalo vychádzať roku 1962 z úsilí juhoslovanských Slovákov uctiť si — pri príležitosti storočnice narodenia — pamiatku tohto svojho rodáka a spisovateľa, avšak tretím zväzkom, ktorý je pred nami, združujú sa tieto úsilia s vydavateľskými potrebami a možnosťami na Slovensku, takže tento zväzok vychádza v koedícii NVP Obzor v Petrovci a vydavateľstva TATRAN v Bratislave. Takéto pokračovanie vydávania súborného diela G. M. Petrovského zachováva si však svoju doterajšiu kontinuitu, keďže sa na knižný trh Slovenska dostali i doterajšie vydania petrovskej „Kultúry“ (Gustáv Maršall-Petrovský: Dielo I., „Kultúra“, Báč. Petrovec 1962, str. 182 a Gustáv Maršall-Petrovský: Dielo II., „Kultúra“, Petrovec 1963, str. 229).

Prvý zväzok obsahuje pôvodné Maršallove práce, ktoré vyšli v časopisoch a almanachoch pred odchodom do Ameriky (1892), a to v Národných novinách v rokoch 1884 do 1886 (Ako sa v P…i hralo divadlo, V cudzine, „Ty moje serce…“, Stratená varta, Rýchlikom, Fi donc! a Podvod), v Almanachu slovenskej mládeže vo Viedni r. 1885 (Doma), v Slovenských pohľadoch roku 1886 (Pozde), v Domovom kalendári r. 1887 ( Z dediny) a v Pamätnici Tatrana vo Viedni r. 1890 (Tri dni z denníka). Sem je zaradená i jedna práca z autorovho rukopisu z roku 1890 (Bratranec).

Druhý zväzok je vlastne osobitne pripravenou reedíciou Noviel Gustáva Maršalla-Petrovského z vydania viedenského Tatrana z roku 1887 ( Z parku, Baronica, Kaplán, Pod hrubou kôrou).

Tretí zväzok obsahuje Petrovského novely a drobné prózy z amerického prostredia, a to celé vydanie „Spod závejov amerických — Rozprávky Gustáva Maršalla-Petrovského, Allegheny 1906“ a novelu „Obete čiernych diamantov“ z vydania „Svetovej knižnice“ roku 1920.

Posledný, štvrtý zväzok bude obsahovať Petrovského román „Jánošík, kapitán horských chlapcov. Jeho búrlivý život a desná smrť, New-York 1894“, podľa vydania „Slováka v Amerike“ s osobitnou záverečnou štúdiou o autorovi a jeho diele.

Petrovského Americké poviedky, ktoré sú obsahom tretieho zväzku, vznikli v špecifických podmienkach jeho života a relatívne vo veľmi krátkom čase (hlavne od augusta 1905 do marca 1906). Ako svedčí jeho korešpondencia z tých čias, Petrovský bol vtedy (1905 — 1906) redaktorom Slovenského hlásnika v Clevelande, potom od r. 1907 v Allegheny. Slovenský hlásnik, hoci bol orgánom „Slovenskej evanjelickej Únie“ a mal silné národnobuditeľské až nacionalistické vyhranenie (roku 1906 veľmi mnoho pozornosti venuje Hlinkovmu procesu a roku 1907 Kovačickému procesu), 13. júla 1905 na svojich stĺpcoch otvára vzácnu rubriku „Zábava a poučenie,“ venovanú beletrii. Pre túto rubriku v júli a auguste 1905 Petrovský podľa „gréckej rozprávky“, „ruskej črty“, „cudzieho motívu“ a inak prepracoval a preložil štyri poučné obrazy zo života a uverejnil svoju didakticky zameranú črtu „Kto mečom bojuje, mečom zahynie!“ (3. aug. 1905). Taký istý publicisticko-literárny zámer sledujú aj ďalšie dve krátke bájky (Samaritán a Papagáj). Petrovského predsavzatie usilovne zapĺňať túto rubriku teraz znovu aktivizuje niekdajšie jeho literárne skúsenosti, a tak jeho obrázky zo skutočného života ako poučné príhody dostávajú už širšiu umeleckú platnosť a postupne prechádzajú v čisté beletristické práce — „Tak sa časy menia…“ (21. sapt.1905), Pán Tlčhuba v nesnádzach (5. okt. 1905 s podnázvom „Veselá poviedočka zo života amerických Slovákov“), Späť (16. nov. — 28. dec. 1905), „Mi nó spík engliš (4. — 18. jan. 1906), Ochranca komárov (len ako „Črta z amerického slovenského života“ 1. februára 1906), Pozde (15. — 22. februára 1906 s podnázvom „Poviedočka zo života amerických Slovákov“) a Prestál próby (1. — 8. marec 1906 s podnázvom „Poviedka zo života uhorských Srbov“).

Základom pre toto vydanie neboli však spomenuté práce, uverejňované v Slovenskom hlásniku, ale knižné vydanie „Spod závejov amerických“ (1906). Toto vydanie autor hneď po prvom novinárskom uverejňovaní prác sám zredigoval a upravil, avšak keďže písal po dlhšej prestávke v svojej literárnotvorivej práci (1894 — 1905), jeho jazyk má tu mnoho kazov, anglicizmov a vôbec znakov úpadku. Sám síce v „Doslove“ volá „Beda!“ nad tou „slovenčinou americkou“, no súčasne „hŕbu, ba celú légiu tlačových chýb“ pripisuje na rováš sadzačskej nepozornosti.

Jazyková úprava týchto textov vyžadovala si preto i niektoré špecifické zásahy. Okrem toho, že sme, ako i pri predošlých vydaniach, texty prepísali do dnešnej pravopisnej normy a väčšiu časť úprav sme vykonali len v hláskosloví a tvarosloví, tu sme urobili i v lexikálnom fonde textov niektoré úpravy, avšak iba ako spresnenia Petrovského vysvetľujúcich pleonazmov, ktoré mali za úlohu buď anglicizmy a iné cudzie slová vysvetliť slovenskému čitateľovi, alebo slovenské slová sprístupniť americkému čitateľovi, óo len zaťažuje text zbytočným vysvetľovaním identických slovných významov, napr.: bóska (prvá ošetrovateľka), lapaj (runner), džáb (job, práca), plyn (gás), sekser (šesták), punčochy (štrimfle, ba fusekle dobre po slovensky!) a pod. V takýchto prípadoch, ktoré sú dosť časté, ponechávame iba jeden výraz a to podľa autentického autorovho ocenenia (rozhodujúci je moment umelecký) a zámeru buď slovenské, alebo cudzie (ktoré potom, pravda, vo „Vysvetlivkách“ alebo v „Slovníku“ vysvetľujeme). V iných prípadoch, kde to len bolo možné, snažili sme sa zastaralé a cudzie slová nenahrádzať novšími, vyjmúc niekoľko bohemizmov a vyložených, vedome už z jazyka odstraňovaných tvarov a archaizmov, ktorých ponechanie by rušivo pôsobilo na vnímanie textu súčasného čitateľa. Spomenuté okolnosti a zretele vyžiadali si i viacej úprav v slovoslede (pomocné sloveso, zvratné zámeno) a v syntaxi, avšak pôvodný autorov štýl zachoval si pritom všetky tie podstatné zvláštnosti, ktoré ho už či v zmysle autochtónnosti, alebo umeleckého zámeru a efektu podľa jazykového vkusu dnešného človeka môžu pozitívne charakterizovať.

I

Mladý pravotár Ďuro Brdinák kráčal rýchlo dolu schodmi súdneho paláca. Bol výborne naladený. Vyhral dnes akési malé pravoty — ako sa tu vraví „kézy“ (kauzy) — a cítil vlčí hlad. Kauzy síce nemnoho prispeli na kuchyňu, avšak „surové zhorí so suchým“. Dnešní jeho klienti boli úbohí, chudobní ľudia, nuž nechcel im odtrhnúť od úst; no len nech príde nejaký boháč, toho už potom náležite vezme do škripca, že až zlaté slzy bude roniť! Tak sa pán Brdinák potešuje už od troch rokov, odkedy totiž pripustený bol k báre, to jest stal sa advokátom vo veľkom meste P. A keď to jeho tešilo, nuž či by rmútiť malo chudobu, ktorá bola lacno zastupovaná? Konečne nemohlo to rmútiť ani tých boháčov, ktorí dosiaľ akosi nechceli sa dať vložiť do jeho škripca.

No, ako bolo spomenuté, Brdinákovu veselú náladu zapríčinil i pocit nesmierneho hladu. Zdá sa to byť protimluva, no pravda je, že hlad je len vtedy hrozný, keď človek vie, že ho nemá čím ukojiť; keď však ideš na chutný obed, tak je hlad slávnym, prelestným pocitom. A Brdinák preto kráčal tak rýchlo, lebo z diaľky ozvali sa píšťaly a trúby fabrík, ako i zvony z katedrálky, hlásajúce čas kŕmenia, čiže obedu, a tetka Tinka bola sväto-sväte prisľúbila, že v piatok budú halušky s bryndzou.

Už mal zahnúť do uličky, v ktorej stál jeho skromný stravovací dom, keď na rohu, okolo mladého predavača novín, zočil tlupu ľudí, ktorí tam stáli a na ruvačku kupovali noviny. Chlapček pod ťarchou svojho paklíka skoro klesal, no zato nemilosrdne piskľavo kričal: „Extra, extra! Twenty Hungarians killed!“ (Dvadsať Hungarov zabitých!).[1]

Brdináka sa zmocnil úžas: vedel, že ,Hungar‘ neznamená iba Maďarov, ale i Slovákov, ba vôbec všetkých Slovanov. Rozrušený vytrhol chlapcovi jedno číslo novín a letel domov.

Tetka Tinka, ktorá práve prestierala snehobiely obrus na stôl, skoro z nôh spadla, keď vošiel do izby a bez slova si sadol zamračený a s chvatom počal čítať noviny. A čím ďalej čítal, čelo sa mu tým viac kabonilo.

„Už je po mojich haluškách,“ preriekla domáca pani.

Brdinák, dokončiac čítanie, káravo a súčasne i smutne pozrel na ňu a zmoreným hlasom povedal:

„Missis Hlaváčová, už zasa dvadsať Slovákov zahynulo v baniach.“ Tetka Tinka zalomila rukami.

„Pre rany Kristove, a kdeže zasa?“

„V Black Creeku, v uhoľnej bani, tu v Pennsylvánii kdesi,“[2] odvetil Brdinák. „A skoro všetci boli ženatí, otcovia malých detí…“

Pani Hlaváčová dala sa do hlasitého plaču.

„Bože môj, otče môj!“ šeptala dobrá žena. „Zo svojho vybijú ťa drancieri,[3] s ťažkým srdcom utekáš do cudziny za čestnou výživou, a tu? Dolárik mzdy a aby si každý okamih čakal na smrť. Moji, moji zlatí holúbkovia, preháňaní, mučení nielen zlými ľuďmi, ale i osudom!…“

Sadla si na stoličku a zakryjúc si oči zásterkou, srdcelomne plakala. A nie div, že i pravotárove oči zarosili sa slzami. Za takú ,nemužskú‘ slabosť sa však hanbil, a preto vstal, hodil noviny na stôl a drsne povedal:

„Že nás osud radšej všetkých odrazu nerozmliaždi! Bolo by aspoň po celej paráde. Načo sme my Slováci na svete, keď sme všade iba vyvrheľmi a všade iba zlo máme žať za naše dobro?!“

Pani Hlaváčová spustila zásteru z očí a meravo sa dívajúc na podlahu, tupo preriekla:

„A potom vraj povera! Tých trinásť ich zabilo. Áno, tá trinástka!“

„Čo, o čom hovoríte?“ spytuje sa Brdinák, prudko chodiac po izbe.

„Hej, áno, dnes v noci snívalo sa mi o trinástich kráľoch s trinástimi dcérami…“

Advokát sa veľmi rozhneval.

„Mlčte, baba, netárajte!“ povedal a v zlosti sa chcel vzdialiť, keď dvermi vošli dnu jeho spolustravujúci — doktor, bankový úradník a pivovarnícky kočiš, prezývaný agentom a zástupcom ,P. Brewing Companie‘. Veselá staromládenecká spoločnosť dnes sa ani len nepozdravila. Doktor a ,bankár‘ sadli si k oknu a zahrúžili sa do novín, ktoré so sebou priniesli a len ,brúer‘ (kočiša tak zvali) ostal stáť pred tetou Tinkou.

„Počuli ste strašný chýr, brúeríčko?“ spytuje sa ho ona.

„Ahm!“ rečie on.

„Čítali ste?“

„Ahm — dávno, pred dvoma hodinami. Práve som skladal pivo[4] v ,Dispatchi‘, keď prišiel telegram.“

„A čo teraz?“

„Nuž čože? Čo komu súdené…“

„A pasák — tak zvali pravotára, lebo do svojho desiateho roku pásol kravy kdesi v Rovnom — nadal mi do báb!“ šepla tetka Tinka a dala sa do usedavého plaču.

„Ale, ale, tetuška,“ tešil ju ,brúer‘ (kočiš). „Veďže neplačte, potom by ,pasák‘ ozaj mal pravdu.“

„A čo by mal!“ odsekla ona namrštená. „Veď ja som len vyslovila, že tá trinásta, o ktorej sa mi snívalo…“

„Už dosť, tetka,“ pretrhol ju ,brúer‘. „Brat ,pasák‘ mal pravdu.“

„Obed na stôl!“ rozkázal pravotár.

Tetka sa vzdialila so vzdychom. O chvíľu bolo počuť krik a jajkanie z kuchyne. Tetka akiste rozprávala o nešťastí svojim dvom slúžkam, Slovenkám.

Páni si nemo posadali k stolu a domáca pani sa ani neukázala pri obede. (Ináč vždy si prisadla k pánu ,pasákovi‘, svojmu miláčkovi, a vyberala mu najlepšie kúsky.)

Keď sa prišlo k haluškám, ,brúer‘ riekol pravotárovi:

„A ty by si mal tam byť, brat Ďuro.“

Naproti sediaci doktor prikývol hlavou.

„A čo ty máš prisviedčať, Cigara?“ nevrlo riekol Brdinák. „Tam je väčšmi potrebný lekár než advokát. Ty máš tam byť.“

Doktor, ktorého volali cigarou, lebo pôvodne bol cigarníkom, slabunko sa usmial nad rozčúlenosťou priateľa, ale vážne riekol:

„Boga mi (na moj dušu), ty máš pravdu!“

„Nuž a budeš?“

„Yes’ sir!“ riekol lekár a ďalej pchal do seba bryndzové halušky.

„A keď i ty pôjdeš,“ preriekol ,bankár‘, ináč Čech, „tak pamätaj na svoj mnoho spomínaný škripec. Nech ozaj zlaté slzy ronia tie kapitalistické beštie, ktorých nedbanlivosť zapríčiňuje takéto nešťastie.“

Slovo bolo na mieste, no Brdinák bol omnoho viac rozčúlený, roztrpčený, než by ho bol správne mohol pochopiť.

„Dokazuješ pravdivosť výpovede nášho prvého človeka, ktorý nazval vás slovanskými židmi,“ riekol hrubo. „Zo všetkého zisk, osoh; zo smrti, či z krstu.“

No ,bankár‘ sa dnes nedal rozhnevať.

„Nerozumel si ma, bratku,“ odvetil pokojne. „Chcel som ťa len upozorniť, aby si z tých pijavíc čím viac vytĺkol pre úbohé siroty a vdovy, nie pre seba. A keď i pre seba, to tým majiteľom baní tiež nepoškodí.“

„No veď!“ zabručal Brdinák a vstal. „Nič za zlé!“

Podal ruku priateľom a kývol doktorovi, aby šiel za ním. Na ceste zabočil do kuchyne, kde však pani Hlaváčová trucovite obrátila mu chrbát.

„Trinásť, pánboh pri nás, tetuška,“ povedal on poloveselo. „Za pár dní ma nebudete kŕmiť, ani ja vás hnevať. Idem ta, na miesto nešťastia. Nuž nechže slniečko nezapadá na váš hnev.“

Stará pani sa pustila do plaču a rezko sa obrátiac objala svojho milého ,pasáka‘.

„No, no, tetuška,“ bránil sa. „Počkajte, viete, ako hovorievam, kým alebo vy omladnete, alebo ja ostarnem.“

Ona sa zasmiala v slzách a tisnúc mu pravicu ľavicou, dala mu hodný buchnát.

Po jeho odchode pyšne riekla svojim slúžkam:

„Ale len máme hodných pánov, čo, deti moje?“

„A ešte pán fiškál!“[5] prisviedčali dievčatá. „A driečny ako nejaký princ.“

„To si myslím!“ hrdo povedala tetka Tinka. „Takého treba so sviecou hľadať v začadenej Pennsylvánii!“