Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Blížence

Svetozár Hurban Vajanský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Peter Krško, Pavol Tóth, Miriam Mládková, Jana Radová, Renáta Klímová, Ján Gula, Lucia Tiererová, Róbert Zvonár, Martin Droppa, Petra Vološinová, Katarína Diková Strýčková, Bohumil Kosa, Janka Kršková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0117-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Svetozár Hurban Vajanský. Sobrané diela S. H. Vajanského. Blížence. Matica slovenská. T. Sv. Martin 1943. 328 s. Dr. Jozef Cincík navrhol úpravu.

Bibliografické poznámky

******************************************************************

I. Danko Chlebík dvorí

Hostia sa rozchádzali. Ján Vydrín už odprevadil väčšinu s namrzenou tvárou, ukonaný hostiteľskými povinnosťami, stolovaním, šumom mládeže, toastami. Katarínka, jeho žena, zato bola neúmorná, rozčúlená, živá a odberala sa od hostí milo, ďakovala, ako by bola od každého dostala aspoň briliantovú náramnicu.

„Čo tak skoro, drahí hostia?“ hovorila každému stereotypne, so staromódnym knixom. „Ešte luna nevyšla.“

A luna, totiž jasný polmesiac, od samého večera visel pokojne nad Priehlbňou.

V kútiku jedálne, pod ohromnou bronzovou lampou, obtiahnutou sitkom zo sklených farebných perličiek, sedela pani Irena Rutkovská, voľne opretá o mäkké operadlo divána, pokojne, ako by jej ani na um neprichodilo odísť. Jej pravidelne pekné, trochu veľké nohy v bielych atlasových črieviciach odrážaly sa určite od temného aksamietu podnožného stolčeka. Pravá ruka hrala sa s vejárom. Pred ňou na nízkom taburetíku, lakte na kolenách, sedel Daniel Chlebík. Jeho veľká, okrúhla hlava, mašinkou temer dohola ostrihaná, časom sa pozdvihla k dáme, hodne vyššie sediacej, pričom na jeho krátkom, robustnom zátylku navrely zakaždým dva valce mladého žíru, oddelené tenkou líniou.

„Dnes bolo zvláštne živo na Jána v Priehlbni,“ povedala Irena Rutkovská, „mnoho bolo mládeže, veselo bolo.“

„Inu, dve prepelice dorástly, dom opeknel, mladý svet sa rojí,“ odvetil Daniel Chlebík a pozrel svojimi vypuklými, ako by jemnučkou hmlou zastretými očami na nohy, potom na celú figúru dámy, v belasých, úzko priliehajúcich šatách „chic“ oblečenú. Dve malé iskierky zasvietily v jeho mútnych očiach.

„Naozaj prepelice! A smiem sa spýtať, za ktorou vlastne poľuje pán Daniel Chlebík? Počúvam, že asi od pol roka býva často hosťom v pustej Priehlbni.“

Rutkovská odsotila nohou aksamietový stolček, naklonila hlavu a zpod obočia hľadela kamsi do neista, do ďaleka.

Chlebík silne hodil hlavou nazad, takže valce jeho mocného zátylka rezaly sa do tvrdo naškrobeného stojaceho golierika, rukou urobil pohŕdlivý posunok, ale pritom pozorne zajastril dookola, či ho niekto nepovolaný nepočúva. Na strednom prste mal zlatý veľký pečatný prsteň s karneolom a fantastickým erbom. Rád si s času na čas zahrával na zemana.

„To len ľudia nahovorili. Veď mám vážnejšie dielo pred sebou, milostivá… azda viete. A potom, mladý človek musí medzi svet. Nemôže každý večer v diere trčať ako toť sudca Chorina, pravý jazvec!“

Daniel Chlebík „s dovolením Rutkovskej“ fajčil drahú cigaru s „podväzkom“, dym v ústach premával, ochutnával, púšťal i nosom, pričom oči blysly sa mu sladkosťou pôžitku opravdivého fajčiarskeho gourmanda.

„Vy ste iste v pomykove,“ povedala Rutkovská, nedávajúc sa mýliť, a jej jasné, čierne oči pozrely úporne na Chlebíka, „a nedivím sa! Devy sú ako dve rovné kvapky rannej rosy. Nedarmo sú dvojičky. Ale jednako takej podobnosti sotva kedy svet videl. Ako sa tu zaľúbiť? Ak do jednej, teda nevyhnutne i do druhej. Zaujímavý problém. Vy ich rozoznávate? Ja sa aspoň zavše pomýlim, a ony ma už ani nenaprávajú, keď zamením Elu na Nelu, Nelu na Elu.“

„Poviem viac,“ riekol Chlebík a mlzol na cigare, až mu na pere ostal mokrý tabakový lístok. „Hovoria, že po hlase ich ani vlastná mať nerozozná. Aspoň že ju neraz zo žartu zmätú.“

„Nuž teda len od kraja, pán sekretár, len od kraja. A pre vkus moja najúprimnejšia gratulácia! Nie každý ocení také intímne, nevšedné krásy!“

„Pah! Nezrelá ovocinka, čerešničky, prvým slnkom opálené! Predmety pre študentské rojčenie, alebo pre takého talianskeho dobrodruha Bonina, grófskeho potrimisku… Či ste, milostivá, nespozorovali, ako mu čierne okále behaly s jednej na druhú? A ony s ním ako s bratom!“

Chlebík vdýchol až do pľúc dym cigary a usmial sa polo zlobne, polo sladko. „Pôžitok“ miešal sa s hnevom. Nevedel ani prečo, no Bonina nenávidel.

„Nespozorovala. Ale počula som jeho hru. To je radosť. Čo Bonin nevylúdi zo starého a už hodne rozladeného piana! Ostatne, hovoríte, že nezrelá ovocinka. To je nie tak. V krásnom, pravom kvete sú naše priehlbnianske ruže. A veď vtedy ruže trhajú, keď sú v prvom rozpuku!“

„Krása nedá sa myslieť bez plného rozvitia,“ dôležite, významne povedal Chlebík a uprel mútne oči na pyšnú hruď Rutkovskej, olemovanú drobulinkými čipôčkami.

Belosť jej plného, prekrásneho hrdla zápolila s belosťou jemných čipiek. Irena nevdojak zakryla si hrdlo vejárom.

„Milostivá, ľahko pochopíte. Polovičatosť nerozvitých zárodkov krásy trasie sa nad priepasťou budúceho sklamania. Čo len šípime, toho nepožívame… Ideálom krásy nebola mladušká, drobná, nerozvitá Psycha, ale rozvitá Afrodita Anadyomena.“

Irena sa usmiala letkom, až veľmi čudne jej znely hľadané, vykrivené sady, no hneď stala sa vážnou, ba až smutnou. Divno jej prišlo prostredné lichotenie, či už i dvorenie Chlebíkovo, divno, ale nie nepríjemne.

Irena Rutkovská ovdovela v dvadsiatom treťom roku života. Karol Rutkovský, jej muž, možno povedať, formálne sa zodral prácou. Mal veľký sklep, viedol veľký obilný obchod so zdarom, takže v krátkom čase odložil vyše tristotisíc zlatých a kúpil v Lipovej ulici mesta široký kuriálny dom so záhradou a pekným poľom — no tuhý hlad za mamonou nedal mu odpočinúť… Irena milovala muža, ktorý ju v útlom veku z chudoby presadil do blahobytu, hoci bola často od neho odlúčená večným pohonom za výhrou, za rozmnožením majetku. Po jeho smrti na dva roky sa utiahla, temer nikoho neprijímala, nikam nechodila. Bola duševne natresnutá, a už sa myslelo, že musí do sanatória… No mladosť je mocnou oporou doktorov. Vyliečili ju. Jej choroba bola, že cez celé dni mlčala, niekedy celé dni plakala, málo jedla, málo spala, prenasledovaná fantáziami, a najmä strachom pred nevedomým nešťastím. Zdalo sa, že s kupeckým domom a sklepom leží na nej ťarcha; len tak napolo zotavená predala veľmi výhodne sklep i obilný obchod a prešla do domu v Lipovej ulici. Tam bola už cele sama, bezstarostná — no duševne ešte trpela. V doktorovi, v noci zavolanom, videla zbojníka, v slabom buchnutí dverí počula hrmenie hromu alebo streľbu kanónov. Pomaly tratila povedomie toho, čo je skutočné a čo plod fantázie… Už temer cele zdravej, pri zdravých smysloch prichodily momenty fantastické, vlastne polofantastické, akési reflexy prestátej duševnej choroby. Sediacej pokojne na foteli razom sa jej zdalo, že na stole, zakladenom albumami, stojí veľký čierny kríž. „Hľa, kríž!“ povedala staruškej Eve, vernej opatrovnici svojej, „čierny kríž — nevidíš, Evka?“ Evka nevidela kríž, ale videla naširoko roztvorené oči Irenine, z ktorých sršal nedobrý oheň. A o chvíľu sama Irena videla, že to bola ťažká obločná záclona. No život sa hlásil, duševná depresia mizla… V dvadsiatom šiestom roku začala vychádzať, ožila, omladla. V širokom dome v Lipovej ulici schádzali sa jej známi, cítievali sa veľmi dobre a voľne. Sama sa tiež začala zjavovať na súkromných i verejných schôdzkach, imponujúc pomerne veľkým majetkom, veličenstvennou, dozretou krásou a dobrotou srdca.

II. Chlebík prechádza k plánom

„Trochu nejasno hovoríte,“ povedala Irena Rutkovská po malej pauze, „zato dosť poeticky. Ani som nevedela, že ste taký ohnivý zvelebovateľ krásy, už či takej alebo onakej. Myslela som, že vy pre číslice, výpočty a plány ani nestihnete…“

Chlebík šípil v slovách vdoviných posmelenie. Odložil cigarku na bronzovú mištičku, presadol s taburetu k nej na diván. Ona sa ani nehla. Jej pyšné, obnažené plecia svietily matovým bleskom ako svieža slonová kosť.

„Ach, veru, veru,“ celkom oživený povedal Chlebík. Oči mu behaly, pravá ruka živo posunkovala. Zdalo sa, jeho záujem o vdovu bol zdvojený niečím novým. „Číslice, výpočty, plány, milostivá, berú mi spánok nocí a mier dní!“

A tu Chlebík začal priduseným tónom rozprávať o svojom žití-bytí, o smutnej, ťažkej, krvopotnej prešlosti svojej, no i o nádejach, plánoch, a najmä o svojich snahách a ideáloch. A keď Irena Rutkovská, nahnúc hlavu, pozorne vypočula jeho teórie, prešiel i na jednotlivosti, na praktiku. On totiž („ako bude neomylne už známe prvej mecenáške kraja“) zakladá veľkú národohospodársko-finančnú spoločnosť „na zužitkovanie všakových surovín“, a to na celkom nových, ním samým odokrytých a vypracovaných ekonomických a finančných princípoch, na celkom nových, nikde dosiaľ nejestvujúcich osnovách. Bude to niečo konzorcionálneho, slobodného, aby sa v kraji utvorily „bohaté individuálnosti“; účastinárske spolky už sa zastarely, chovajú iba netrebné stáda úradníkov, ich kapitál nemá duše — to sú iba stroje bez života… Nám boháčov treba. Podnik, vlastne celá plejada podnikov, má skvelé výhľady v kraji, v ktorom suroviny hynú vôbec bez všetkého úžitku. Ľudia hľadajú, a chodia tu okolo pokladov prírodných… Keď budeme mať umných boháčov, i ľud dostane prácu i zárobok.

Chlebík hovoril síce dosť konfúzne, najmä keď sa usiloval vysvetliť oné nové ekonomické princípy a osnovy, ale hovoril plynne, s meniacou sa intonáciou, s ohňom ako by schválne priduseným. Irena ho počúvala pozorne, neodťahovala sa, keď sa jej nenazdajky tesno priblížil, a celkom blízko videla, ako mizne z jeho veľkých, vypuklých očú jemná hmla a skŕsajú v nich dve tuhé, bodľavé iskierky.

„Ostatne,“ doložil, keď vdova nerobila nijakej poznámky, na otázky, či je tak alebo nie tak, neodpovedala, „azda budem taký šťastný zasvätiť milostivú paniu podrobne do diela a jeho jemných záhybov… Smiem sa kochať nádejou?“

Irena Rutkovská kývla hlavou a pozrela na lampové perielkové sitko. Ani nevedela prečo, začala očami čítať farbisté perličky. A potom zas hľadela do pusta, ďaleka. Daniel Chlebík trochu sa zamračil, iskierky mu zhasly v očiach.

„Alebo je zadubená,“ pomyslel si, „alebo skúpa… No ja nie som človek, ktorý by sa dal odstrašiť nóbl mlčaním.“

Irena Rutkovská sa strhla, keď sa prestaly sypať umné, premyslené, no akousi duševnou prázdnotou raziace slová mladého človeka. Jej bolo, ako keby razom mlyn prestal hrkotať. Pozrela na Chlebíka, a bolo jej ho ľúto.

„Odpusťte,“ riekla, „rozčúlil ma hodne dnešný šum… Moja migréna sa, tuším, hlási.“

III. Ďuro Chorina v zajatí

Do hosťovskej, odoberajúc sa, prišiel Emanuel Smeťka, odprevádzaný, ako každý hosť, Vydrínom, ktorého prísna tvár bola už celkom bledá zunovaním. Nervózne potľapkával Smeťku po širokom pleci, ako by ho chcel čím skorej vytisnúť z domu. Smeťka bol pekár, ale nepiekol. Jeho otec rožkami a onajskami nadobudol štyri domy v mestečku a k nim najväčší komplex žírnych nív a lúk a najkrajšie vinohrady, ležiace oproti východo-poludniu. Emanuel hneď po jeho smrti dal pekárskym peciam vychladnúť, učil sa, čítal, cestoval a stal sa mestským radným pánom, teda pánom.

„Ale veď toľko nemohol mať na svojej škvarke,“ povedal Vydrín a chcel ujsť, keď ho už za hodinu počúval v kabinete, kde sa iní hrali v karty.

Smeťka mu ujsť nedal, ale chytil ho za golier.

„Že nie? A na dome koľko bolo? A na radošovskom majetku? A na Šigšágskej pustatine? Že vraj škvarka! Grundbuch sa len tak černel, a teraz je biely ako labuť!“

Smeťka, pekný, svieži šesťdesiatnik, s hladkou červenou tvárou, s plnou, bielunkou ako sneh bradou, šiel dokazovať svoje tvrdenia, no Vydrín nevydržal, vyšklbol sa mu z veľkých, hrubých, ale dlhým nepracovaním už obelených rúk. Na šťastie totiž práve odchádzala pani farárka Trnovská z Hrubiny so štyrmi dcérami, opravdivými schodíkmi. Najstaršia mala dvadsaťdva roky, najmladšia štrnásť. Vydrín pripojil sa k rákošu; s nimi šly i jeho dcéry, i Katarínka, neúnavne zdržujúca „drahých hostí“.

Smeťka sa mrzel.

„Človeka vážneho opustí, a beží za klebetnicami,“ mrmlal. „Ostatne, i teba som ja spravil pánom, zamračený priehlbniansky boháčik! Azda som ti nedal žíro, keď si kupoval Priehlbeň?“

A bol by ešte mrmlal na priehlbnianskeho boháčika, ktorého bolo počuť volať so schodov: „Ale sa hneď vráťte!“ — keď tu Smeťkovi padol do rúk nešťastník Ďurko Chorina, kráľovský podsudca, úctivý, trpezlivý, ako by ťažkým životom ošumelý 35-ročný mužský. Žil osamelo, do spoločnosti nechodil, priateľov nemal, ani nehľadal. V súdnej kariere bol naveky zarazený, všetci vedeli, i sám, že vyššie nepostúpi v sudcovskej hierarchii. Bol totiž bezohľadne spravodlivý, až urputný, nahor nemohol sa zaľúbiť, lebo už raz nemohol sa nijako zohnúť. Krotký a bojazlivý v obyčajnom živote, za sudcovským stolom bol tvrdý, ba až drsný, ostrý. O sudcovskej svätosti mal naivne vysoké pochopy, veru čistý anachronizmus. Preto i keroval azda tak prísne spoločnosť neveľkého svojho mesta. Vylákať ho do hostinca bolo ťažko, ale keď sa to stalo, vtedy bol len on platcom. Keď už raz sadol za stôl, všetko bolo jeho. Najdrahšie jedlá, najdrahšie vína, a to v neohraničenom množstve. Všetko dookola odnieslo tuhé opice — len on bol tichý a jednaký, hoc i neklamal pri pití. Ale to sa stávalo veľmi zriedka — no stávalo sa a patrilo k jeho charakteristike.

Jána u Vydrínov nikdy nevynechal. Hovorieval, že tým domom okreje na celý rok… Hostia, prípitky, tance, hudba, to všetko ho milo rozčuľovalo, no najviac prítomnosť žien a dievčat. On ich všetky zveleboval, obdivoval, ich blízkosť ho vznášala do sladkého estetického opojenia; ale nehovoril ani s jednou; tu i tu so staršími ženskými len toľko, čo bolo nevyhnutne treba. Radoval sa nezištne s rozradostenými, hľadel nezištne, bez nároku pre seba, na pekný pohyb pri tanci, na veselý smiech a zvučné švitorenie. V slepých dverách pri klavíri presedel celé hodiny, keď sa mládež bavila tancom a hrami; jeho jemná, bledá tvár bola výrazom tichej spokojnosti, úľuby. Tu už nebolo drsného a ostrého sudcu — všetko sa mu páčilo, všetko bolo krásne, milé, všetko ho chytalo za srdce.

Nijako nemohol poňať, že Boh náš milostivý mohol toľko krásy, nežnosti, sladkosti a dobroty stvoriť a na jednom punkte sústrediť na Jána, tu, medzi priehlbnianskymi výmoľmi a suchopárnymi borinami. Keď ho dámy oslovily, aby vyšiel zo slepých dverí, zatajilo sa mu dýchanie, začervenal sa, šklbkal nervózne riedku briadku, pohyboval perami, ale nič srozumiteľného z nich nevyšlo okrem „ja neviem, ja prosím… neviem“, a dosť.

Potom ho, pravda, opúšťaly, nič od neho nečakaly, ale ani im nezazlieval, v ničom ich nehatil. Mladé devušky pozeraly na neho posmešne a pritom koketne, volaly ho Jankom Špalkom, a on sa veru volal Ďurkom. No v Jankovi Špalkovi horelo jasné, horúce srdce.

„Oho, pán podsudca,“ pristavil ho Smeťka, zahradiac mu svojou kolosálnou figúrou cestu, a pre zábezpeku vzal do mocných tučných prstov gombík, dosť slabo už držiaci sa na starom, málo nosenom čiernom salónnom kabáte. V tom kabáte Dr. Chorina ešte skúšky skladal a dva razy bol krstným otcom rubačovi pri okresnom súde. „Ešte som vám, pán doktor, nedopovedal, ako to bolo s pruským kráľom Vilhelmom. Vtedy ešte nebol cisárom, ale ja som už vedel, že bude. Idem do paláca „Unter den Linden“, tu vybehne pán v červenom, ťažkým zlatom vyšívanom kabáte, s hviezdou na prsiach ako žarnov — prvý minister, ráčite vedieť…“

„Teda Bismarck,“ poznamenal nevinne Chorina, ktorému bolo nevoľne, lebo po prvé chcel sa vykradnúť zo spoločnosti ,po francúzsky’ a po druhé zazrel v kútiku jedálne Irenu Rutkovskú, tak vábne osvetlenú lampou a reflexom od perličkového abažúru. S úľubou a tichým zamieraním letmo pozeral na krásavicu a tučný zátylok Daniela Chlebíka. „Aký šťastlivec! Tak blízko pri nej sedí, tak voľne, smelo a dôverne s ňou hovorí!“ blyslo mu mysľou.

„Ach, čo Bismarck! Ešte prvší!“ pokračoval neúprosne Emanuel Smeťka a naklonil tvár až k samej tvári podsudcovej. „Vďaka milému Pánu Bohu“, zavolal najprvší minister, „tu ste konečne, pán Smeťka, milý pán Smeťka! Jeho Veličenstvo sa od rána vypytuje: kdeže je už toľko pán Smeťka, pán Emanuel Smeťka?“ I vezme ma za rameno, to jest pán minister, a vedie ma chodbami, salónmi, sieňami po kobercoch, hodvábom vyšívaných. Myslím, pol hodiny sme dobre kráčali, a ešte sme neboli ani na pol cesty…“

„Ach, odvtedy je už tam tramvaj!“ zakričal apatekársky pomocník z mesta, ktorý sa bol postavil do dverí.

Poza neho hmýrili sa ostatní mladí ľudia, zvedaví, ako nahnevá vtipný apatekár starého Smeťku. Oni ho totiž vyslali na atak. Pomocník po tomto atentáte šibol nazad do salónu.

„Blázon!“ zavolal za ubehlíkom Smeťka. „Tramvaj v paláci! Holoplusk, žltopysk! Vieš ty, čo je tramvaj! V New Yorku ide tramvaj po zemi, nad zemou i pod zemou… Nikde nebol, cingisiar!“

No Chorinovi prospelo toto neočakávané intermezzo. Odtrhol sa od Smeťku, ale v mocných, tučných palcoch Smeťkových zostal jeho gombík. Zo salónu ozval sa smiech mladých ľudí. Chorina zostal stáť a nevedel už, ako zmiznúť.

„Ale už je čas!“ riekla Irena Rutkovská, pozerajúc na malinké emailované hodinky, visiace na zlatej veneciánskej retiazke. „Už je pol desiatej; my, tuším, vymetáme!“

Neušlo jej, že Chorina je v pomykove. Svižne vstala. Daniel Chlebík vstal tiež a temer sa ľakol jej vysokej, impozantnej postavy. Sám bol stredného vzrastu, silne, naširoko složený, a hoci vedel, že imponuje svojou solídnou postavou, cítil sa akýmsi chatrným, nízkym, bezvýznamným. Nikdy mu ešte neprišlo porovnávať sa s ňou. Teraz razom mu bolo, ako by bol utratil na postave a zovňajšej vážnosti.

IV. Prepeličky doletely

Irena Rutkovská zastala pred zrkadlom a naprávala si účes; jej plné, oblé, obnažené ramená dvojitou belosťou svietily zo zrkadla. Katarínka (tak volali pani Vydrínovú všeobecne, blízki i ďalší, a každý vedel, ktorá je to Katarínka) pribehla, keď zbadala, že sa hosť strojí odísť, a zdržovala ju:

„Dievčence išly s tetou Záhorkovou a s mladými ľuďmi odprevádzať pani farárku Trnovskú z Hrubiny, ale len po blízku Muľavu; hneď sú tu… A nedivím sa im,“ doložila, „zachcelo sa im nadýchať sviežeho vzduchu. Luna vyšla, krásne je vonku, teplo, ani vetrík nedýchne!“

Irena Rutkovská prejala z rúk ochotného Vydrína letný kabát i mantilku.

„Bez odobierky nemožno!“ pokračovala prívetivá, sladko sa usmievajúca Katarínka, položiac ruky na mantilku. „Moje dievky vás tak rady! Elena je prosto zaľúbená do vás!“

Vydrín pozrel na hodinky a zívol do priehrštia. Žena to zbadala a zakryla ho chrbtom. Bystrému oku Ireny to neušlo.

„Náš drahý Ján už bôľne hľadí na hodinky,“ riekla Irena; „veď sme tu od rána!“

„Ach, nie, drahá! To len preto, že ich dnes dostal darom od ženy a detí. No, veď po groši sme sbieraly.“

Ale na šťastie Elena a Kornélia, Vydrínove dcéry, práve rovno, jedným krokom vošly do dverí, za nimi pani Záhorková. Dvere pred nimi zručne a úslužne otvoril Bonin, mladý, počerný človek, asi pred štyrmi rokmi zjavivší sa v kraji a spoločnosti. Slúžil u bohatých grófov v neďalekom Oskorušove, menoval sa krstným menom Viktor, hovoril rovno dobre po taliansky, nemecky a francúzsky a podučil sa dosť dobre po slovensky. Bol vrtký, zručný, pritom tichého mravu, skromný. Do Vydrínov prišiel odporúčaním Rutkovskej, ktorej sa zaľúbil priamo virtuóznou hrou na piane. Virtuóznosť ho nehatila kvôli spoločnosti dobrosrdečne mlátiť do klávesov pri tanci hoci celé hodiny.

Za dámami vošiel skromne Andrej Mach, brat miestneho učiteľa, kandidát filozofie, pripravujúci sa na doktorát. Žil v malej izbietke pri škole, celý deň v knihách, spisoval, básnil, sbieral starinu, piesne, staré rukopisy a kroniky. Bol vysoký, chudý mladoň s belasými, hlboko v jamkách sediacimi, no veselo pozerajúcimi očami, s úzkymi prsami, no so zdravou, temer detského pyľu tvárou. Zostal stáť v otvorených dverách, držiac v ruke klobúk — na znak, že ide už domov, že bolo dosť pohostinstva.

„Mamuška,“ povedala veselo Elena, „pri Muľave straší!“

„Vodníka, hastrmana sme videli,“ dodala Kornélia, naozaj tým istým hlasom, s tou istou intonáciou.

„To jest jedna nad vodou schýlená vŕba sa poknísala,“ povedal Andrej Mach s úsmevom.

„Bez vetra, bez vetra!“ zakričaly naraz obe sestry. „Či sa bez vetra môže vŕba knísať?“

„Áno, pán kandidát,“ so smiechom doložila Elena, „to bol vodník, ale vy vodníka, pravda, nemáte vo svojej filozofii?“

„Fodnik, fodnik!“ potvrdil Viktor Bonin, berúc galantne z rúk Záhorkovej vlnený ručník.

„Nebolo vám treba nocou sa túlať!“ zamrmlal Vydrín, no príchodom detí a mladých ľudí (ešte asi štyria došli z prechádzky) trochu sa rozveselil, najmä keď videl, že sa už všetko poberá.

Smeťka mal už na nohách lisnúce sa ruské galoše, ktoré nosieval celé leto, i v najväčšom suchu. Oslavovaný hostiteľ od radosti vzal do rúk pohár a mrkol na Betušu, sberajúcu náčinie so stola.

„Na stremenné ešte, páni moji, pán Smeťka, pán Chlebík, pán Chorina, i ostatní páni. Na šťastlivú cestu! Z najlepšieho naposledy… Pán Smeťka! Daj Boh vášmu otcovi slávu večnú… To je víno ešte z jeho úrody!“

Dámy, už poobliekané, stály pri dverách, páni s pohármi v rukách kopili sa okolo Vydrína. Pani doktorka z mestečka bála sa o muža: „Nepi, už si červený ako rak!“ ale ju neposlúchol. Stará Vaňová, orákulum celého kraja, bola by sama rada okúsiť z povestného vína, no hanbila sa.

Šumná priehlbnianska Betuša, v riasnej šafranovožltej kasanici, v čiernom ošnurovanom kabátiku, so snehobielym voľným živôtikom, ktorý nezjavoval, ale diskrétne zakrýval formy, nalievala staré červené, ako rubín svietiace víno. „Stremenné“, ktoré Vydrín dával naozaj len v poslednú minútu na jánskej slávnosti, bolo skutočne ešte od Smeťkovho otca, veľmi pasionátneho pestovateľa vinice.

Chlebík poznal stremenné. Vzal pohár, cengol oň prsteňom s karneolovým fantastickým erbom, pohár zdvihol proti svetlu, priblížil ho najprv k jednému, potom k druhému oku, konečne podniesol ho k tučným, mäsitým ústam. Malíček pravej ruky vystrel, zo spodnej gamby urobil korýtko, žliabik, oči žiadúco oprel na temný, rubinujúci mok, takže až škúlily koncentricky, a len potom úzkym prúžikom lial do úst vzácne víno. Celá jeho tvár mala pri tejto procedúre sladký, blažený výraz, valce na zátylku mocne rezaly sa do golierika. Vypil do dna, mľaskol ústami delikátne, ani nie veľmi čujno, ani nie veľmi ticho, znalecky, znamenite.

Kornélia zahľadela sa na Chlebíka a pozorovala každý jeho pohyb, každé jeho zachvenie muskúl na jeho dosť peknej, pravidelnej, okrúhlej tvári. Zhrozila sa, a nevedela prečo. Veď pána Daniela Chlebíka pokladá svet, rodina za seriózneho ženícha Eleny. Nedávno v prednej záhrade pri grote hovoril jej čosi o nekonečnej úcte, ktorú cítil k Elene. Hovoril kvetnato, nemohla všetko dôkladne rozumieť; zval ju za anjela-prostredníka. A veď i otec ho prijíma vážne, s úctou, s neobyčajnou u neho bonhomiou. Mať mu miesto dúcha, pánom Danielom ho volá a pritom rozplýva sa v sladkej zdvorilosti. A teraz Kornélia videla, ako dvoril Irene Rutkovskej, aký bol celý pohrúžený v rozhovore s ňou, že ani nepočul, keď ho volali vymeniť záloh; vidí, s akou gourmanderiou, s akým priamo fanatickým, telesným žiarom pije staré otcovské víno… To sú všetko vlastne nevinné veci, ale Kornéliu bodajú do srdca.

Spoločnosť pobrala sa naraz. Na schodoch šepol Daniel Chlebík Irene Rutkovskej:

„Či by ste ma nevzali dedinou až po starý kostol? Potom je už chodník a blízko.“

„A to vás už zaveziem až do mesta!“ hlasným, sonórnym tónom zavolala Irena Rutkovská. „Veď nás uvezie náš Ondro. Pán doktor,“ obrátila sa slobodne k Chorinovi, „i pre vás sa nájde miesta.“

Vo dverách nad zovnútornými schodmi, vedúcimi na dvor, stály obe sestry. Bolo vidno krásne, vysoké, štíhle siluety, lebo svetlo padalo z úzadia a z chodby. Chlebík sa obzrel a smraštil tvár. On šeptal, a vdova na celé hrdlo. To práve nemusely počuť! Chorina bude mu zavadzať. Načo tak bubnovala? Veď v jeho okrúhlej hlave rojily sa práve nové plány, myšlienky — možno, na celý život hovoriace. Pani Irena Rutkovská má rozhodný vplyv na istú časť krajovej spoločnosti, imponuje majetkom, zvučným menom nebohého muža, nezávislosťou a bystrosťou umu. Je neobyčajne samostatná — no i krásna, ako dnes zbadal, hodna obetí… A teraz mumelčepák Chorina pletie sa mu do cesty pri prvej krásnej príležitosti! Naozajstné veci nehovoria sa dvom!

No pekný, v mesačnom svetle lakom a bronzom lisnúci sa koč Ireny Rutkovskej vytrhol veselo širokou bránou s troma pasažiermi. Chorinu, ako staršieho, Irena temer násilne posadila k sebe. Chlebík sedel oproti nemu. Chorina tak sa utiahol do kútika ekvipáže, tak sa zúžil a tenčil, že medzi ním a vdovou bolo dosť miesta pre desaťročného chlapca. Bol omámený blízkosťou krásnej ženskej; zdalo sa mu, že to nezaslúži, že by nebol mal sadnúť, že ju obťažuje. Srdce mu bilo sladkou bázňou, a jednako mučivou. Keď sa koč zlou dedinskou cestou konečne priblížil k starému, v rumoch nemo stojacemu kostolu, Chorina nevydržal, skočil s koča, zatrepal klobúkom vo vzduchu a pošiel chodníkom. Za rozváľaným múrom cintorínovej ohrady zmizol. Darmo za ním Irena volala žartom i vážne.

„Nechajte čudáka!“ povedal Chlebík.

Chorina, blažený, radosťou a sladkým pocitom do hlbín duše potrasený, bystro kráčal chodníkom k borinke. Až tam v tieni, pretŕhanej pásikmi mesačného svetla, nadobudol ducha a smelosti rozmýšľať o krásnej chvíli.

„Ach, ako milo od nej veje! I vzduch je iný v jej blízkosti. Milota, milota! I protivný, nadutý Chlebík bol príjemný, i Ondro sedel utešene na kozlíku. Ach, a aký som bol smelý, aký smelý!“

Naozaj obdivoval sám seba, že vydržal tak dlho, že sa nerozplynul, nerozplakal. Jemu už oddávna imponovala Irena. Bola v úrade vo veci pozostalosti, kde ju prijal drsno, po úradnícky, so zlobou, s prísnou tvárou. Ale od tej chvíle s utrápeným srdcom chodieval okolo poschodovej kúrie v Lipovej ulici. No na tom nič. Práve tak s utrápeným srdcom blížil sa dnes ráno k dedinskej rezidencii pána Jána Vydrína. I tam boly ženské zjavy so svojou prelesťou a magnetizmom.

Koniec ukážky