Zlatý fond SME

Sen noci svätojánskej

William Shakespeare

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Ida Paulovičová, Jaroslav Geňo, Nina Dvorská, Martin Hlinka, Lucia Muráriková, Tomáš Pjaták, Katarína Tínesová

ISBN 978-80-89278-61-9

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Pavol Országh-Hviezdoslav. Hviezdoslavove Sobrané spisy básnické. Sväzok XIII. Preklady zo Shakespeara: Hamlet. Sen noci svätojánskej. Matica Slovenská. Turčiansky Sv. Martin. 1941. 232. .

Bibliografické poznámky

Hviezdoslavove Sobrané spisy básnické. Sväzok XIII. Preklady zo Shakespeara: Hamlet. Sen noci svätojánskej

Vydala Matica Slovenská

1941

Druhé vydanie

Vytlačila Nová kníhtlačiareň v Turčianskom Sv. Martine

Sen noci svätojánskej. Divadelná hra v 5-tich dejstvách

Osoby

TÉZEUS, vojvoda aténsky

EGEUS, otec Hermiin

LYSANDER, tejže milenec

DEMETRIUS, milovaný Helenou

FILOSTRAT, riaditeľ zábav u Tézea

PLÁNKA, tesár; v medzihre PROLOG

TEĽPIS, stolár; v medzihre PYRAMUS

KLBKO, tkáč; v medzihre TISBE

PISKOR, látač mechov; v medzihre STENA

RYPÁK, kotlár; v medzihre LEV

HLADKULÍK, krajčír; v medzihre MESAČNÉ SVETLO

HIPOLYTA, kráľovná Amazoniek, zasnúbená s Tézeom

HERMIA

HELENA

OBERON, kráľ ríše čarovnej

TITANIA, kráľovná ríše čarovnej

PUCK, alebo Robin-čeľadník: Znachor-bôžik

HRAŠKO-KVET, PAVUČINKA, MOĽA, HORČIČNÉ SEMIAČKO; škriatky-vílčatá

Iní čarodejní duchovia a víly v sprievode kráľa a kráľovnej. — Družina Tézea a Hipolyty.

Dejište: Atény a blízky háj.

Prvé dejstvo

Scéna 1.

Atény. Sieň v paláci Tézeovom. Vystúpia: Tézeus, Hipolyta, Filostrat a družina.

TÉZEUS:

Nuž, Hipolyta krásna, blíži sa

srok našej svadby rýchle; štyri dni

len šťastne prežité a prinesú

nám nový mesiac: však, och, v mojich očiach

jak pomaly preds’ svetla ubýva

tej lune starej! Ona zadržuje

mi túžby moje, rovno macoche

či vdove, ktorá troví pridlho

dôchodky mladistvého nápadníka.

HIPOLYTA:

Tie štyri dni sa skoro ponoria

do nocí; noci štyri podobne

čas skoro presnijú, a vtedy mesiac,

sťa strieborný luk zčerstva ohnutý

na nebi, bude obdivovať noc

tých našich slávností.

TÉZEUS:

Choď, Filostrate,

vyburcuj mládež Atén k zábavám;

vzbuď veselosti ducha bodrého

i všetečného; odprav trudnomyseľ

ta na pohreby, bledá družica

je neprístojná nášmu prepychu.

(Filostrat odíde.)

Ja, Hipolyta, mečom uchádzal

sa o teba, i som si tvoju lásku

vyzískal, urobiac ti bezprávie;

no v sňatok s tebou vstúpiť manželský

chcem v inej tónine, hej, s nádherou,

s víťazoslávou, skvostným hodovaním.

(Vystúpia: Egeus, Hermia, Lysander a Demetrius.)

EGEUS:

Zdravstvujte, Tézeus, náš vojvoda

vehlasný!

TÉZEUS:

Vďaka, dobrý Egeus.

I čo nového?

EGEUS:

Plný mrzutosti

prichádzam so žalobou oproti

vlastnému decku, dcére Hermii.

Sem predstúp, Demetrius. — Vznešený

môj pane, tento človek má môj súhlas

ku tomu, by ju vzal si za ženu. —

Sem predstúp, Lysander — a, milostivý

vojvoda, tento chlap tu úrekom

opantal ňadrá môjho dieťaťa.

Ty, ty, Lysander, tys’ jej strkal verše

a ľúbostné hen znaky zamieňal

si s deckom mojím; pri mesačnom svetle

tys’ vyspevoval pri jej oblôčku

lichotným hlasom piesne tichej lásky;

jej obraznosti otisk ukradols’

náramky z tvojich vlasov, prstienky,

skrz čačky, pletky, hračky, haraburdy,

kytkami, paškrtkami: posolstvom

to napospol tak silnej prevahy

k neotuženej mladi; úlisnosťou

ty potiahols’ mi srdce dcérino,

jej poslušnosť, ňouž mne je povinná,

na tvrdošijnú zvrtol zarputilosť. —

A, vojvoda môj vzácny, nech si je

tak, jestli ona totu pred vašou

milosťou neprivolí k vydaju

za Demetria, tak ja doprosujem

sa starodávnej Atén výsady,

jak že je moja, môcť s ňou naložiť: —

nuž, lebo bude patriť poctivcovi

tomuto, lebo smrti, ako to

náš zákon káže, nariadivší výkon

bez otáľania v takom prípade.

TÉZEUS:

Čo poviete vy na to, Hermia?

Rozvážnou buďte, deva spanilá:

vám otec váš by mal byť sťa by bohom,

tým, ktorý slúčil vaše pôvaby;

hej, takým jedným, jemuž vy ste iba

sťa tvárnosť vo vosku, ním vtisknutá,

i ztade jeho moc, že podobu

tú nechať môže abo znetvoriť.

Je Demetrius predsa hodný muž.

HERMIA:

I Lysander je ten.

TÉZEUS:

Sám v sebe, pravda;

no v tejto veci, postrádajúc on

usrozumenia vášho rodiča,

ten druhý musí povážený byť

za hodnejšieho.

HERMIA:

Len by otec môj,

jak priala bych si, hľadel mojimi

očami!

TÉZEUS:

Skorej oči vaše hľadieť

musejú vášho otca rozsudkom.

HERMIA:

Za odpustenie prosím Vašu Milosť.

Ja neviem, z kej som moci stala sa

tak odvážlivou, ani nakoľko

sa týkať môž’ to mojej skromnosti,

že v prítomnosti takej rozkladám

tu svoje pomysly; však prosím vrúcne

preds’ Vašu Milosť, nech sa doznať smiem,

čo najhoršieho potkať môže ma

v tom prípade, ak odopriem sa vydať

za Demetria?

TÉZEUS:

Smrťou so sveta

sísť, abo zriecť sa spoločnosti mužskej

naveky. Preto, krásna Hermia,

prv spýtajte sa svojich žiadostí,

vyzveďte svoju mladosť, vyskúšajte

krv svoju dobre, čiže, voľbe ak

nepopustíte vášho otcovej,

môžete rúcho mníšky obnosiť,

v kláštore tmavom zavretou byť navždy,

bezplodnou sestrou stráviť celučký

svoj život, hymny prespevujúc mdlé

jalovej, chladnej lune. — Trikrát šťastné

tie, krv čo svoju opanujú tak,

že prekonajú panenskú tú púť;

no pozemsky preds’ požehnanejšia

je ruža v kvapky stečená, než tá,

čo, na mladíckom vädnúc šípe, rastie

si, žije, zmiera v blahu samotnom.

HERMIA:

I chcem rásť takto, tak žiť, tak mrieť, pane

môj milostivý, než bych panenskej

sa vzdala výhrady tu pre tohto

panáka, jehož neprosenému

to jarmu duša moja nedovolí

ver’ podmaniť si samostatnosti.

TÉZEUS:

Vezmite času na rozmyslenie

a pri najbližšom novmesiaci, v deň

(ten sňatku medzi mojou oddanicou

a mnou, ten sväzku spolstva na večnosť),

v deň onen abo pripravte sa umrieť

pre neposlušnosť vôli otcovskej,

a či sa ináč Demetriovou

stať manželkou, jak on to žiada; abo

pred Dianiným sľúbiť oltárom

večitú prísnosť, osamelý život.

DEMETRIUS:

Znežnejže, milá Hermia, a ty,

Lysander, podriaď krehký nárok svoj

istému môjmu právu.

LYSANDER:

Ty si máš

jej otca lásku, Demetrius; nechaj

mne Hermiinu: nuž, s ním ožeň sa.

EGEUS:

Posmešný Lysandrisko, pravdaže,

on moju lásku má, a čo je môjho,

tá láska moja jemu odovzdá.

A ona mojou je: i svoje právo,

čo do nej mám, tu všetko do byľky

Demetriovi dávam imaním.

LYSANDER:

Som, jasný knieža môj, tak dobre z rodu

jak on, tak dobre som i zámožný;

než uňho, viac je mojej ľúbosti;

pomery moje v každom ohľade

tak rúče zriadené sú, ak nie zrovna

i prajnejšie, jak Demetriove,

a čo viac značí, nežli pospolu

tie chlúby všetky, ja som milovaný

od švárnej Hermie: nuž prečo bych

sa nemal dochodiť o svoje právo?

Ľaď, Demetrius — a to dotvrdím

mu prosto do očú — sa zaliečal

Helene, dcére Nedarovej, aj

jej srdcom ovládal, a ona, panna

tak roztomilá, až sa umára,

mrie zbožne, v modlárstve mrie za týmto

tu pošpineným a vrtkavým chlapom.

TÉZEUS:

Tiež musím vyznať, čul som toho moc,

i sám som myslel, o tom s Demetriom

že pohovorím; ale vlastnými

súc zahrnutý záležitosťmi

až vyše hlavy, jaksi vypadlo

mi z pamäti. — No, Demetrius, poď;

vy, Egej, tobôž; oba poďte so mnou,

mám pre obidvoch tak kus súkromnej

náuky. Čo sa, krásna Hermia,

vás týka, hľaďte prichystať sa v tom,

záľuby svoje prispôsobiť vôli

otcovej; ináč zákon aténsky

(na ktorom zmierniť nieto prostriedkov

nám naporúdzi) odsúdi vás na smrť,

alebo k sľubu samoživota. —

Poď, Hipolyta moja; jak sa mi

máš, moja láska?… Demetrius i

Egeus, choďte veďľa zároveň:

zamestnať musím v nejednej vás veci

okolo našej svadby; neináč

o niečom s vami porokovať, čo

vás dotýka sa zblízka.

EGEUS:

Z povinnosti

i zo žiadze vás nasledujeme.

(Odídu Tézeus, Hipolyta, Egeus, Demetrius a sprievod.)

LYSANDER:

Nuž, moja milá? Prečože ti líčko

tak obledlo? Ký pád, že ružičky

tam takto chytro vädnú?

HERMIA:

Hádam že

nemajú dažda, ktor’ho snadne mohla

bych opatriť im z búrky očí tých.

LYSANDER:

Prebeda! Koľko len som dočítať sa,

dopočuť vedel kedy rozprávok

či udalostí, nikdy vernej lásky

beh nepospiechal hladkým tokom: lež

hneď bola krvou rozdielna —

HERMIA:

Ó, kríž

byť privznešeným k zotročeniu s nízkym!

LYSANDER:

Hneď na vek mrcha štepením —

HERMIA:

Ó, odpor

byť pristarým a s mladým sputnať sa!

LYSANDER:

Alebo inokedy za základ

vše voľbu mala príbuzných —

HERMIA:

Ó, peklo

mať voliť lásku zrakom iného!

LYSANDER:

Či, ak i bol ký súcit pri voľbe,

zas vojna, neduh, smrť ju obliehaly:

ju okamžitou robiac ani zvuk,

sťa tôňa rýchlou, prchavou jak sen,

jak záblesk v noci ani žúžoľ krátkou,

čo, v prchlivosti istej, odhalí

nám nebo i zem razom, a prv než

by človek stihol vyriecť: Ľaľaď, už

ho pohltí aj mrákot pažerák:

tak zprudka svetlé veci prejdú v zmutok.

HERMIA:

Ak tedy verná láska bola vždy

prekrižovaná, platí výrokom

to osudu: v tom páde naša skúška

nech naučí nás trpezlivosti,

bo veď to neresť obyčajná je,

tak láske prívlastná, jak myšlienky,

a sny a vzdychy, žiadosti a slzy,

ľubôstky spoločníci úbohej.

LYSANDER:

To dobrá premluva, a preto počuj

ma, Hermia. Mám tetu, vdovou je,

pohlava z rodu, veľmi majetná

a bez detí; jej bydlo na sedem

míľ vzdialené je od Atén, a mňa ti

tak rada vidí, ako by som bol

jej synom jediným. Tam, ľúbezná

Hermia, môžem vziať ťa za ženu;

až na to miesto drsný Atén zákon

nás nemôže už stíhať. Jestliže

ma tedy miluješ, tak vykradni

sa z domu otca svojho zajtra v noci,

a v háji, na míľu as’ od mesta,

kde bol som ťa raz potkal s Helenou,

keď slávily ste ráno májové,

tam vyčkám si ťa.

HERMIA:

Drahý Lysander

môj, prisahám ti na Kupidov luk,

ten najsilnejší, na najlepší jeho

šíp s hrotom zlatým; na Venušiných

prostotu hrdlíc; na to, duší dych

čo jednotí a milým žehná párom;

i na oheň, hen trávivým čo žiarom

hruď kartaginskej kráľky zapálil,

keď falošný ten Ťrojan na vetríl

sa vzdialil krielach; na všetkých tých sľubov

shon, ktoré mužskí potajme či s chlúbou

len kedy zrušili, viac na počet,

než vyslovil ich kedy ženský svet:

že na tom mieste, čos’ mi určil sám,

sa zajtra iste s tebou postretám.

LYSANDER:

Drž, ľúba, sľub. Ľaď, ide Helena.

(Vystúpi Helena.)

HERMIA:

Helena krásna, zdar Boh! Kam? Preč? Aj —

HELENA:

Zveš krásnou ma? To krásna odvolaj.

Veď tvoju krásu Demetrius má rád:

ó, šťastná kráska! V očiach tvojich hárať

zrieť hviezdy polárne a jazyka

ti sladký švehol milšie preniká,

než škovránok jak pastierov sluch hostí,

keď raz sa zluní, lôh roztvára brosty.

Je nemoc chytľavá. Tou kiež by, ó,

i milosť bola, krásna Hermia:

tak rada bych sa nakazila tým

výrazom tvojím, než sa odstránim:

priam ucha chytil by sa mi tvoj hlas,

pozora zrak tvoj, mojej reči zas

tej mluvy tvojej sladká melódia.

Nech svet je môj, krem, pravda, Demetria,

ver’ všetok si mnou odovzdatý máš.

Ó, nauč patriť ma, jak ty to znáš,

a čo je za návod, nímž panovite

Demetriovho srdca riadiš bitie!

HERMIA:

Ja zazerám naň, a on z všetkých síl

preds’ dial ma ľúbi.

HELENA:

Ó, by naučil

tvoj zázer smev môj tomu umeniu!

HERMIA:

Ja preklínam ho, on však v zámenu

mi platí láskou.

HELENA:

Moje modlitby,

ó, kiež tú vášeň znaly vzbudiť by!

HERMIA:

Čím viac ním zahŕdam, tým skôr ide za mnou.

HELENA:

Čím viac ho ľúbim, tým viac pohŕda mnou.

HERMIA:

Že zumel, Helena, ja nie som vina.

HELENA:

Len krása tvoja; kiež som ja tým vinná!

HERMIA:

Uteš sa. viac ma nemá na pohľad;

Lysander a ja utečieme ztaď.

Než tohto zjav som zhliadla milený,

mne zdaly sa byť rajom Atény:

hľa, kých mi z lásky lahôd natieklo,

keď zvrátila mi nebo na peklo!

LYSANDER:

Helena, už len svoje predsavzatie

vám vyjavíme: Na tom svätosväte

sme usniesli sa totiž, zajtra že

za noci, jak sa Főbe ukáže

a striebristé si líce pobľadlé

uzerať bude vo vôd zrkadle,

perlami rosy krášliac trávy mäkkú

kysť (čas to, ktorý milých na úteku

zvlášť zacloní vše), v pozdnej chvíli tej

sa vytratíme z brány aténskej.

HERMIA:

A v háji tom, kde za vesny my obe

sme na pažiti v krehkých kašiek zdobe

si neraz hovely, si vzájomne

sŕdc vylievajúc túžby tajomné,

tam s Lysandrom sa máme sísť: a ztadiaľ,

zrak odvrátený s Atén sinú na diaľ,

pôjdeme hľadať nových priateľov

a cudzie spolky s dušou nesmelou.

Nuž, vrstovnica milá, zdravá buď!

Hľaď do modlitieb i nás zahrnúť,

a šťastnej náhody nech vôľa zlatá

ti Demetria vručí do objatia! —

Drž slovo, Lysander: i stravy dosť

ľúbostnej nadnes, nasleduje pôst

do zajtra v noci.

LYSANDER:

Drahá Hermia,

dodržím.

(Hermia odíde.)

— A tak rečiem vám i ja.

Helena, s Bohom; Demetrius ale,

jak doňho vy, sa buchni do vás stále!

(Odíde.)

HELENA:

Jak jedni šťastní nad iných byť znajú!

V Aténach vôbec mňa tak pokladajú

za peknú jak ju. Čo mi z toho však

je? Demetrius smýšľa naopak;

čo vedia všetci, len on nechce znať.

A jak on blúdi, rabom vždy a zvšaď

len Hermiine oči nasledujúc,

tak blúznim i ja, bláznom obdivujúc

tie jeho prednosti. Tým zachádzaním

i veciam ináč bezcenným a planým,

považovaným za nič dľa hmoty,

môž’ láska pridať tvaru, hodnoty:

bo očami nie, srdcom hľadí láska,

i preto býva slepým do obrázka

namaľovaný Amor krídlatý.

Nie, nemá smysel v lásky zajatí

ni mlsu dakom po rozsudku: brky,

a nie zrak riadi spech ten ozlomkrky;

ba preto lásku zvú i deckom, že na

voľbišti často býva ošudená.

Jak rozpustilí chlapci počas hry

sa zaklínajú v prieku dve na tri,

tak šarvanec ten s pružnou lásky kušou

keď dýchne, zlyhne, doložiac sa dušou.

I Demetrius, Hermii než v oči

sa zadíval, sťa hrad by po úboči,

tak cupkal prísahmi: vraj, svätá vec,

len mojím je, a leda krupovec

ten ofúkly ak Hermiine ústa,

už stajel, prísah stopila sa spusta.

Hej, idem útek krásnej Hermie

hneď oznámiť mu, a už aký je

on, istotne že zájde zajtra v noci

do hája, by ju nasledoval, hoc i

jej k protivni. A toto za náveštie

ak dôjdem vďaky, mzda to rúca ešte;

no tým si myslím neresť obohatiť,

že uvidím ho ísť ta a sa vrátiť.

(Odíde.)

Koniec ukážky