Venovanie

Venované všetkým, ktorí niekoho zachránili a ktorých zachránili.

Peter Gašparík

Smrť v Gemeri

prípad Kornela Karoviča

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Peter Gašparík, 2024
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2024
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2024
Layout © Marta Blehová, 2024
1034. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-1237-9 (viaz.)
ISBN 978-80-569-1238-6 (ePDF)
ISBN 978-80-569-1239-3 (ePub)

1.

V to ráno sa po mne všetko len tak kĺzalo. Cítil som sa vyprahnutý ako stará spráchnivená posteľ v opustenom dome. Zobudil som sa dávno pred tým, ako mi mal zazvoniť budík, a so zatvorenými očami som sa pokúšal sám seba presvedčiť, že o chvíľu znova zaspím. Vedel som, že to je blud. Bludný blud. Nezaspím. V hlave sa mi rozbehli myšlienky a valili sa tými nervami ako ničím nezastaviteľné iskry rozdúchavajúce nepokoj po celom tele. Ešte tuhšie privriem oči, pokúšam sa odohnať tú nervozitu, ale už vopred viem, že je to márne. Určite už nezaspím. Ani keby do mňa nasypali pol kila sedatív a tonu melatonínu. Budem sa tu takto trápiť až to rána.

Načiahnem sa za mobilom a rozsvietim jeho dispej. Pol štvrtej. Klasika. Zúfalo ho položím ďalej a rozmýšľam, čo s načatým ránom. Viem, že jediné, čo mi teraz pomôže v tomto mojom nepokoji, je čítanie, ale ani do toho sa mi zatiaľ nechce. Mám pocit, že sa mi niečo snívalo, že ma vlastne zobudil sen, nepríjemný sen, ale neviem si naň spomenúť. Z hlbín svojho vnútra sa pokúšam vydolovať, čo to asi mohlo byť. Žena, určite to bola nejaká žena, stála nado mnou a nadávala mi. Matka? Nie, matka určite nie. Tá mi chodí dávať z druhého sveta len pekné pozdravy. Saša? Nie, ani Saša, ktorú mi pred rokmi zavraždili, to nebola. Tak kto? Na chvíľu, na celkom malú chvíľu, mi vo vedomí prebleskne niečo ako škriatok. Škriatok v ženskej podobe. Škerí sa na mňa, robí grimasy a len-len že ma neopľuje. Kde som tú tvár videl? Niekde určite. Má strašidelné mŕtve oči a z kútikov jej stekajú sliny. Strasie ma. Chcem ten obraz vypudiť z hlavy, ale neviem od neho odpútať svoju pozornosť. On sa zväčšuje potešený mojou pozornosťou. Nevdojak ma premkne strach. Strach z neznámeho. Hlboko zakorenená obava z vecí, ktoré nedokážeme ovládať a voči ktorým sa nevieme brániť. Na ktoré naša racionalita nestačí. Podvedome šmátram rukou po lampe, ale neviem ju nájsť. Niečo nad mojou hlavou poriadne buchne, akoby sa horným susedom zrútila polica. Šmátrajúcou rukou prevrhnem pohár, ktorý spadne na zem a rozbije sa. Konečne naďabím na vypínač. Zaleje ma svetlo a škriatok z mojej hlavy pod jeho tlakom vybledne a zmizne.

„Uf! To čo bolo za halucináciu!“ poviem nahlas, akoby som sa chcel zvukom svojho hlasu definitívne priviesť do reality. „Radšej už v živote nezatvorím oči. To čo bolo za hovadinu?“

Asi som bol ešte v polospánku-polosne, v hladine alfa alebo v niečom takom, a mal som nočnú moru. Spotil som sa na zátylku. Potrebujem sa ísť vyprázdniť. Posadím sa na posteli a nohou šmátram po papučiach.

„Doriti! Kurva!“ zarevem. Viem totiž presne, čo znamená to štipnutie, ktoré pocítim zospodu chodidla. Viem to neomylne presne. Porezal som si nohu. A kým sa dostanem do kúpeľne a zastavím to krvácanie, zakrvavím si pol bytu. Hľadám, či predsa len nenájdem pri posteli niečo, čím si to obviažem, ale nič nenachádzam. Takže môj prvý predpoklad bol zase správny. Opatrne rukou skontrolujem papuče, či v nich neskončili kúsky rozbitého skla, a krv-nekrv, nasadím si ich na nohy a dotrepem sa do kúpeľne. Pravú poranenú nohu vložím do vane a sprchujem ju. Stále sa mi znej rinie červený potôčik. Kto by si pomyslel, že na chodidle je toľko kapilár? krútim hlavou. „To sa teda začína tento deň. A keďže je pondelok, tak aj týždeň. A keďže je prvého, tak aj mesiac.“

Čert aby to vzal. Čert aby vzal všetkých nepozvaných škriatkov. Kto je na nich zvedavý? Vyberiem nohu, osuším ju. V poličke vedľa hľadám leukoplast. Musím ju najprv aspoň štyrikrát prehľadať, kým sa mi to podarí. Kde sa vzal, tu sa vzal, usmieva sa tam na mňa asi desaťročný leukoplast. A čo je ešte lepšie, vedľa neho sa doslova rehoce obväz s tampónmi. Tie tu musela nechať ešte Mima, ktorá tu ako posledná mala aj kefku. Tomu sa povie pozitívne pozdravy z minulosti. Priložím si na ranu tampóny, obviažem ju a zaistím leukoplastom. Potom sa opatrne domocem späť do postele, kľučkujúc medzi črepmi a machuľami krvi ako Sagan medzi súpermi na konci etapy. Vyvalím sa späť do postele a upriem pohľad na plafón. Človek zažije dobrodružstvo aj vo vlastnom byte. A dokaličiť sa môže aj pri vlastnej posteli. Nemám chuť zhasnúť a ani zavrieť oči. Čo ak sa vráti? Ten škriatok. A hoci na tieto veci vôbec neverím, čo ak predsa len existujú? Čo ak to bol démon? Čo ak mi prišiel povedať… Čo? Čo mi prišiel povedať? Áno niečo hovoril. Ale čo? Čo to bolo? Niečo dôležité.

Čítanie je naozaj liekom na všetko. Nahmatám rukou knihu. Moju záchrankyňu. Knihy ma vždy preniesli cez svahy nepokoja a nespavosti. Kniha je najlepší výmysel ľudstva. A tam sa mal aj celý pokrok zastaviť. Veď čo by sme robili bez kníh? Ako riešilo ľudstvo svoje nočné nepokoje ešte pred Gutenbergom? Chudáci, preto ich tak skoro porážalo. Nemohli preniesť svoju myseľ do iných svetov a vymaniť sa tak zo svojho vlastného bludného smutného kruhu. Je mi ich úprimne ľúto. Dúfam, že nám tie knihy, zdroj slobody a vlastných úvah, raz nezakážu. Ako by sme potom fungovali? Ako by sme zaspávali? Museli by sme vychľastať desaťkrát toľko alkoholu, aby sme dosiahli podobný efekt, a aj tak by to nebolo také funkčné.

Pod oknami paneláku počujem nejaké hádajúce sa hlasy, ale nejdem sa tam pozrieť. Rana sa musí zaceliť, zaschnúť, nechcem, aby mi ju gravitácia znova otvorila. Takto sa dokaličiť – a to som ani nepil. Ani včera, ani predvčerom. Už mesiac držím bobríka abstinencie. Skoro mesiac. Ale už dosť. Jediné, čo mi ešte okrem čítania pomáha na spánok, je spomínať si na ženy, s ktorými som bol na rande. Nikdy si na všetky nespomeniem, a tak môžem začínať znova a znova, až kým sa mi myseľ celkom neunaví, vzdá sa a usne. To sa dá používať vtedy, keď nie je poruke kniha. Čítanie je však, samozrejme, lepšie. Nahmatám si pekne vedľa postele Agátu Christie: Aj Slony majú pamäť a ako tie slony sa nechám pokojne obmývať slovami tejto majsterky záhad a tajomna, znalkyne ľudských pováh. Zaspím, samozrejme, tesne pred tým, ako zazvoní budík.

„No čo, škriatok-démon so ženskou hlavou? Prídeš? Pokojne príď, ja sa ťa nebojím… Nebojím… len trochu… ale to prekonám… Ja vždy všetko prekonám… Tak ako chceš... Som pripravený… Ale radšej nechoď… Zostaň tam, kde si… Neunúvaj sa… Načo?… Ty máš svoje svety a my svoje…“

Mám pocit, že zas počujem jeho-jej hlas.

Po chrbte mi prebehnú zimomriavky.

V kuchyni niečo praskne. Ako to, že to vnímam? Asi ani nespím, len som zase v polospánku.

„Poviem to tak, ako to je: Nechcem, aby si prišiel!“

Zaškerí sa.

Koniec ukážky