Miloš Zvrškovec

Tieň na úteku

Elektronická kniha

Vydal: Artis Omnis v edícii Žilinská brána

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Peter Gajdošík

4. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Miloš Zvrškovec, 2011

Illustrations: © Róbert Szegény, 2011

ISBN 978-80-89341-25-2

EAN 9788089341252

Aplauz silnejší ako boh

Sandra a tá druhá

Smutný večer

Je len jedno miesto

Manifest samovrahov tretieho tisícročia

Nepriechodné vákuum

Obchodník so samotou

Pavúčik

Maliarova múza

Stopárka

Tieň na úteku

Aplauz silnejší ako boh

Už si ani nepamätám, čo som v tej chvíli presne robil. Tuším, že som si pripravoval raňajky, áno, teraz si už spomínam, v kanvici práve vrela voda na čaj, keď nečakane vošiel do môjho bytu akýsi chlapík. Len tak, bez pozdravu. Pohŕdavo si prezrel len nedávno zariadenú, trochu futuristicky ladenú kuchyňu a bez môjho súhlasu sa posadil do kresla. Bol to v podstate muž, akých behá po svete stovky, možno tisíce. Ničím sa neodlišoval od nás ostatných, ktorí pravidelne platíme dane, snívame o nezabudnuteľnej súloži, o kope prachov a krásnych autách. Mohol mať niečo po tridsiatke, tmavé vlasy, čierne oči, trochu taliansky typ. Na sebe mal zodraté džínsy a koženú leteckú bundu. Vyložil si nohy na stôl a zo škatuľky vytiahol dlhú marlborku. Mal som sto chutí nakopať ho do riti a vysotiť pred dvere. Nejakým zázrakom som sa však v poslednej chvíli ovládol a dokonca som ho obdaril šarmantným úsmevom.

„Môžem vám nejako pomôcť?“

Neodpovedal. Namiesto toho vytiahol z ľavého vrecka plynový zapaľovač a počkal, kým sa oranžový plamienok obtrie o špičku cigarety. Potom si slastne povzdychol a vyfúkol hustý biely dym niekam do tmy.

„Môžem vám nejako pomôcť?“ znovu som zopakoval svoju predchádzajúcu otázku, no tentoraz trochu nervóznejším tónom.

Odmenil ma svojim nič nehovoriacim pohľadom a z ruky si opatrne zložil náramkové hodinky. Myslím, že to boli originál Tissotky, takže žiadny šmejd, to rozhodne nie. Pokojne vyfajčil cigaretu až po filter a keď mi už dochádzala trpezlivosť, namieril svoj ukazovák na farebný ciferník. Nahol som sa smerom dopredu a čakal som, či z neho konečne niečo vypadne. Vtedy sa zhlboka nadýchol a povedal:

„Máš presne hodinu na to, aby si mi predložil presvedčivý argument, prečo ťa nemám zabiť.“

Aby pridal svojim slovám dostatočnú vážnosť, poodhalil vnútornú časť leteckej bundy, odkiaľ sa na mňa koketne pousmiala jeho vyleštená devina.

„Hej, o čo ti ide? Si snáď osud, alebo dokonca boh, že rozhoduješ o mojom živote?“

Bez opýtania si zapálil ďalšiu cigaretu a hustý biely dym vyfúkol tentoraz niekam do stropu.

„Byť na tvojom mieste, nezaoberal by som sa malichernými otázkami. Práve si prišiel o dve minúty zo svojho vzácneho času. Takže už máš len necelých päťdesiatosem minút,“ pripomenul mi trochu krutý fakt môj čudný spoločník.

„Á, chápem. Že mi to nenapadlo hneď. Niekde v rohu je umiestnená skrytá kamera a diváci sa na mne z tepla svojich bytov perfektne zabávajú. Takže? Kde mám zamávať? Dostali ste ma. Huú. To je ale sranda,“ ukázal som všetkým štyrom rohom kuchyne vztýčený palec.

„Bavíš sa? Pretože si prišiel o ďalšie tri minúty. Už ich máš k dispozícii len päťdesiatpäť,“ chladným hlasom prehovoril môj nepozvaný hosť.

„Vieš čo? Práve som dostal nápad. Čo keby som radšej uhádol tvoje meno? Si Martinko Klingáč. Uau! Teraz už konečne vypadneš? Mar-tin-ko Klin-gáč,“ vyslabikoval som celé meno známej rozprávkovej postavy.

„Ak uhádneš moje meno, nechcem ťa, ale ak ho neuhádneš, vezmem ťa,“ veľmi nevydarene som imitoval piskľavý hlas drobného mužíčka. „Takže drahý Martinko, vieš, kde sú dvere. Ak ti môžem poradiť, skús to radšej u inej princezničky. Ja o účinkovanie v tejto rozprávke ani trochu nestojím. Dávam totiž prednosť šťastnejším koncom.“

„Päťdesiat minút,“ chlapík sa pokojne pozrel na hodinky.

„Čo päťdesiat minút? Načisto ti preskočilo alebo si chuj?“ vybuchol som ako sopka. „Prídeš do môjho bytu bez zaklopania, bez pozdravu, bez predstavenia a hráš sa tu na boha. Kto ti dal právo? Niečo ti poviem, ty čurák. Začínaš ma poriadne srať. Buď mi povieš, kto si a o čo ti ide, alebo zavolám polišov. Tak si vyber!“ výhražne som schmatol do rúk svoju starú, nefunkčnú 3310 a tváril som sa, že vyťukávam telefónne číslo.

„Trištvrte hodina,“ pokojne odpovedal už zjavne unudený návštevník v tmavohnedej leteckej bunde a bez ďalších zbytočných slov zahasil nedofajčenú cigaretu.

„Vieš čo? Mal by si sa dať liečiť,“ rezignovane som si schoval hlavu do dlaní a nechýbalo veľa, aby som sa od zúrivosti, bezmocnosti a zúfalstva nahlas rozreval.

„Možno si dostatočne nerozumel tomu, čo som ti pred malou chvíľou povedal. Takže, zopakujem ti to ešte raz a zároveň naposledy. Máš, teraz už necelú, hodinu nato, aby si mi predložil jeden presvedčivý argument, prečo ťa nemám zabiť,“ podivín pokojným hlasom prerušil chvíľkové mlčanie.

V rýchlosti som sa snažil vyloviť v pamäti nejaké vhodné argumenty, ktorými by som toho blázna, čo sedí teraz predo mnou, nejako obmäkčil.

„Mám ženu a dieťa. Dcérku. Volá sa Natálka,“ spomenul som si na argumentáciu niektorých filmových hrdinov, keď im už zďaleka nejde iba o fazule. Zo škatuľky medzitým vyskočila ďalšia cigareta, ktorá poputovala rovno do úst môjho nevypočítateľného spoločníka. Zapaľovač, oheň, vyfúknutie, hustý biely dym, zamyslenie, prehovor. Tak som vnímal situáciu zo svojej pozície.

„Aký si len smiešny. Keby si sa videl! Zneužívaš členov vlastnej rodiny, aby si si zachránil svoju bezcennú holú riť. To si hovoríš chlap? Nie je ti to trápne? Mám ženu a dieťa. Volá sa Natálka,“ snažil sa napodobniť môj roztrasený hlas, hoci jeho výkon ani zďaleka nekandidoval na Oskara. „Niečo ti poviem. Tvoja dcéra vyrastie bez problémov aj bez otca. Najmä, ak jej otec je len mizerný zbabelec a používa vlastné dieťa ako ochranný štít. A tvoja žena? Pár týždňov sa popromenáduje v čiernom a o rok sa už bude váľať v posteli s iným. Tak to proste je. Nikto z nás nie je nenahraditeľný. A čo sa týka teba, práve si stratil ďalších bezmála desať minút. Takže už ich máš v tejto chvíli k dispozícii... moment... ak dobre počítam... tridsaťpäť. Áno, tridsaťpäť. Nič sa nedá robiť. Musíš sa viac snažiť,“ sarkasticky sa na mňa usmial môj zrejme budúci vrah, pričom si nahlas odkašlal do ľavej dlane.

„A čo moje sny? Zatiaľ sa mi nepodarilo dokončiť knihu, ktorú píšem takmer už tretí rok. Nie je to dostatočný argument, aby som zostal ešte pár dní nažive?“ s nádejou som sa pozrel na toho odľuda, ktorý v podstate rozhodoval o mojom ďalšom bytí či nebytí.

Skôr, ako stihol odpovedať na otázku, vyfúkol mi hustý biely dym rovno do tváre.

„Prepáč, na to som fakt nemyslel. Ako som len mohol byť taký hlúpy? Nechýbalo veľa a bol by som svet pripravil o skvostné diela geniálneho autora! Veď tvoja kniha by v predajnosti trhla aj Harryho Pottera a Dana Browna. Kritici by sa chytali za hlavu. Kto je tento literárny boh a ako je možné, že sme o ňom doteraz ešte nepočuli? Nebuď smiešny! Tvoja kniha, ak sa vôbec niekedy dostane na pulty kníhkupectiev, bude len jedna z mnohých. Možno niekomu spríjemní čakanie na vlak, možno si z nej nejaký študent či profesor zapamätá dve-tri myšlienky, ktoré budú stáť skutočne za to, ale jej ďalší osud sa bude rovnať katastrofe. Časom totiž skončí v jednom veľkom koši spolu s ostatnými dielami, nad ktorými bude visieť veľká žltá tabuľa s krikľavým nápisom - výpredaj 50 percent. Takže tak. Mimochodom, ostáva nám dvadsaťtri minút. Začína to byť s tebou naozaj vážne.“ Nervózne som si zahryzol do spodnej pery.

„A čo moja práca?“ vypadol zo mňa ďalší zúfalý pokus hlasom, ktorý akoby ani nepatril mne, ale niekomu úplne inému.

„Vedúci kníhkupectva? Ale prosím ťa,“ znechutene mávol rukou a zahasil ďalšiu nedofajčenú cigaretu. „Už teraz sa na tvoje miesto trasie minimálne dvadsať nadržaných bláznov. Vieš, koľko takých kníhkupcov behá po svete? Vrhnú sa na tvoje miesto ako hladné supy a o dva mesiace už po tebe nikto v práci ani len neštekne. Jednoducho pre nich prestaneš existovať. A nepokúšaj sa utešovať falošnými ilúziami. Je to proste fakt. V evidencii sa uvoľní jeden bezvýznamný flek, narýchlo sa vypíše konkurz, tvoje meno sa vyškrtne zo záznamov, namiesto neho tam pribudne meno tvojho nástupcu a život pôjde ďalej. Skús radšej niečo iné. Ešte máš k dispozícii takmer devätnásť minút,“ priebežne ma informoval o čase zrejme posledný spoločník v mojom živote.

Potom som, žiaľ, vytiahol najzúfalejší a najúbohejší argument, aký mi v tom okamihu mohol vôbec prísť na um.

„Nezabúdaj na moju rodinu, priateľov a známych. Vieš, akú nepredstaviteľnú bolesť im spôsobí krutá správa o mojom predčasnom úmrtí?“

„Ach jaj. Zase sa pokúšaš preniesť vlastnú zodpovednosť na plecia niekoho iného. Typické správanie človeka, ktorý cíti vôňu prichádzajúcej smrti. Ale v poriadku. Pripusťme, že tvoja smrť sa dotkne niekoľkých ľudí. Teda konkrétne matky, manželky, dcéry, štyroch kolegov a jednej kolegyne, dvoch či troch priateľov, brata, švagra a švagrinej, neteri, dvoch synovcov a tak ďalej. Nemá zmysel rozoberať to teraz dopodrobna. Len by som ťa oberal o čas. Obaja veľmi dobre vieme, o čo ide. Aj preto ti namiesto ďalšieho zbytočného vymenovávania rodinných príslušníkov poviem radšej niečo iné. Nemusíš sa obávať, že by si kvôli tebe niekto dobrovoľne siahol na život. V podstate sa teda nič tragického nestane. Ježišmária. Zomreli aj iní a svet sa nezrútil. Rozumieš, čo ti tým chcem naznačiť? Tvoja smrť nebude ani náhodou hnacím motorom iných ľudských tragédii. Viac ti k tomu nemám čo povedať. Ostalo ti posledných dvanásť minút, tak si dobre rozmysli, aký argument mi predložíš, aby som z tvojho bytu neodišiel ako vrah. Zatiaľ musím skonštatovať, že som z tých doterajších, čo si mi tu tak naivne, ba priam hlúpo naservíroval, veľmi sklamaný. Nerobil som si prehnané ilúzie, ale predstavenie, ktoré si tu do týchto chvíľ predviedol, je len úbohým útekom pred vlastnou zodpovednosťou. Skús sa nad tým nejako logicky zamyslieť,“ zdvihol do vzduchu varovný prst a smutne sa mi pri tom zahľadel do očí.

„Prepáč, ale rád by som ťa videl na mojom mieste. Predstav si, že sa oproti tebe posadí nejaký ozbrojený psychopat a chladným tónom ti oznámi, že už máš len hodinu života, pokiaľ správne nezodpovieš jeho šialenú otázku.“

„Máš ešte trištvrte minúty,“ striedavo pozrel na svoje náramkové hodinky, a potom zase na mňa.

„V poriadku,“ snažil som sa prehovoriť pevným mužným hlasom, no veľmi sa mi to nedarilo.

„Teraz okamžite vypadneš z môjho bytu, lebo to do teba fakt napálim!“

„Desať, deväť, osem...“