Judith Hermann

Sommerhaus, später

Originally published as Sommerhaus, später

by Judith Hermann

Copyright © 2014 S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main

Translation © Michal Hvorecký, 2023

Design & Layout © Kateřina Wewiorová, 2023

Cover photo © David Konečný, 2023

Slovak edition © Artforum, 2023

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut

Preklad formou štipendia z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

preložil Michal Hvorecký

The doctor says, I’ll be alright

but I’m feeling blue

Tom Waits

Červené koraly

Moja prvá a jediná návšteva u terapeuta ma stála koralový náramok a milenca.

Koralový náramok pochádzal z Ruska. Presnejšie z Petrohradu, bol vyše storočný, moja prastará mama ho nosila na ľavom zápästí a môjho prastarého otca stál život. Je toto príbeh, ktorý chcem vyrozprávať? Nie som si istá. Nie som si vôbec istá:

Moja prastará mama bola krásna. Do Ruska prišla s prastarým otcom, ktorý staval pre ruský ľud pece. Prastarej mame zadovážil veľký byt na petrohradskom Vasilievskom ostrove. Vasilievsky ostrov obmýva Malá a Veľká Neva, a keby sa prastará mama v byte na Malom prospekte postavila na špičky a vyzrela by z okna, uvidela by rieku a veľkú Kronštadtskú zátoku. Lenže prastará mama netúžila vidieť ani rieku ani Kronštadtskú zátoku ani vysoké a pekné domy na Malom prospekte. Nechcela sa dívať z obloka na cudzinu. Zaťahovala ťažké červené závesy a zamykala dvere, koberce pohlcovali všetky zvuky a prastará mama vysedávala na pohovkách, kreslách alebo na manželskej posteli, kolembala sa dopredu-dozadu a cnelo sa jej za Nemeckom. V byte na Malom prospekte vládlo prítmie, svetlo sa mihotalo ako na morskom dne, a prastarej mame sa hádam zazdalo, že cudzina, Petrohrad a celé Rusko sa jej iba hmlisto prisnilo a z tohto hlbokého sna sa čoskoro prebudí.

Lenže prastarý otec putoval po krajine a staval ruskému ľudu pece. Zhotovoval pece šachtové, vysoké, plamenné, uhľové aj metalurgické. Na cestách sa zdržiaval veľmi dlho. Písal prastarej mame listy, a keď jej prišla pošta, poodhrnula ťažké červené zamatové závesy a v medzierke denného sveta ich čítala:

Chcem Ti vysvetliť, že Hasencleverova pec, ktorú tu staviame, sa montuje z muflí, nádob zo žiaruvzdorného materiálu, ktoré vzájomne prepájajú vertikálne kanály a zohrievajú sa plameňmi ohňového roštu — spomínaš si na mufľovú pec, ktorú som postavil v holsteinskej dedinke Blomesche Wildnis, a ktorá sa Ti vtedy veľmi páčila? — v Hasencleverovej peci sa ruda takisto vkladá dnu cez najvyššiu mufľu…

Prastarú mamu čítanie týchto listov veľmi unavovalo. Na mufľovú pec v Blomesche Wildnis si nevedela spomenúť, ale pamätala si dedinu Blomesche Wildnis, lúky a rovinatý kraj, baly sena na poliach a v lete aj chuť sladkého studeného jablčného muštu. Izbu opäť ponorila do šera, vyčerpaná si ľahla na gauč a odriekala: „Blomesche Wildnis, Blomesche Wildnis,“ znelo to ako detská riekanka, ako uspávanka, naozaj krásne.

Na petrohradskom Vasilievskom ostrove žili v tých rokoch okrem zahraničných podnikateľov a ich rodín aj mnohí ruskí umelci a učenci. Pochopiteľne, dopočuli sa o krásnej Nemke s bledou pleťou a svetlými vlasmi, ktorá vraj býva povyše na Malom prospekte, skoro stále osamelá v miestnostiach takých temných, hebkých a chladných ako more. Umelci a učenci sa jej postupne predstavovali. Prastará mama ich pohybom unavenej drobnej ruky pozývala dnu, sotva čosi vyslovila, skoro ničomu nerozumela, jej oči s ťažkými viečkami hľadeli na svet ospanlivo a zasnene. Umelci a učenci sa usádzali do hlbokých mäkkých pohoviek a kresiel, ponárali sa do ťažkých a tmavých látok, slúžka nosila čierny čaj so škoricovou príchuťou a čučoriedkové i černicové cukrovinky. Prastará mama si zohrievala studené dlane na samovare a padala na ňu priveľká únava, takže umelcov a učencov nevyprevádzala z bytu. Preto zostávali. Pozorovali ju a prastará mama sa v prítmí rozplývala na čosi smutné, krásne i cudzie. A keďže smútok, krása a cudzota tvoria základ ruskej duše, umelci a učenci sa do mojej prastarej mamy zamilúvali a prastará mama sa od nich nechala láskať.

Prastarý otec býval na cestách dlho. Muži mali preto dosť času na lásku, prastará mama však postupovala opatrne a obozretne, neurobila takmer nijakú chybu. Studené dlane si zohrievala na samovare a zimomravú dušu na rozpálených srdciach svojich milencov, a naučila sa tiež rozumieť niektorým slovám neznámeho, mäkkého jazyka: „Si najnežnejšia zo všetkých briezok!“ V štrbine denného svetla čítala listy o taviacich peciach, o pieckach značky Devill či o rúrových peciach a jedného dňa ich všetky spálila v kachliach. Nechala sa milovať, večer pred spaním si hmkala riekanku o Blomesche Wildnis, a keď sa na ňu milenci spýtavo pozerali, usmiala sa a mlčala.

Môj prastarý otec sľuboval, že čoskoro sa znova ukáže a potom sa onedlho spolu vrátia naspäť do Nemecka. Ale nechodil.

Prešla prvá, druhá aj tretia petrohradská zima a prastarý otec sa nevracal z ruských diaľav, kde budoval pece a prastará mama len čakala, kedy sa bude môcť vrátiť domov do Nemecka. Písala mu až do tajgy. Odpísal, že už čoskoro konečne príde, ešte raz vyrazí na cestu, naposledy — a potom už, sľubuje, budú konečne môcť spolu odcestovať.

V ten večer, keď sa vrátil, sedela prastará mama pred zrkadlom vo svojej spálni a česala si svetlé vlasy. V krabičke pred ňou ležali darčeky od milencov, brošňa od Grigorija, prsteň od Nikitu, perly na zamatových stužkách od Alexeja, kučery od Jemeliana, medailóny, amulety a strieborné ozdoby od Michaila a Iliu. V etui sa nachádzal červený koralový náramok od Nikolaja Sergejeviča. Šesťstosedemdesiatpäť malých koralov na hodvábnej nitke, rozpálených do červena ako zlosť. Prastará mama si položila kefu na vlasy do lona. Veľmi dlho privierala oči. Potom ich otvorila, vybrala z krabičky červený koralový náramok a pripla si ho na ľavé zápästie. Pleť mala ešte belšiu.

V ten večer po troch rokoch prvý raz večerala s prastarým otcom. Rozprával po rusky a usmieval sa na ňu. Prastará mama si zložila ruky do lona a tiež sa usmievala. Rozprával o stepi, divočine a jasných ruských nociach, ako aj o peciach a ich nemeckých názvoch a prastará mama prikyvovala, akoby mu rozumela. Po rusky vyhlásil, že musí ešte raz odísť do Vladivostoku, rečnil a jedol pri tom pelmene rukami, dlaňami si utieral mastnotu z úst a povedal, že Vladivostok je posledná zastávka, potom bude načase vrátiť sa do Nemecka. Alebo by chcela zostať ešte dlhšie?

Koniec ukážky