Kim de l'Horizon

Kniha krvi

Z nemčiny preložila Zuzana Demjánová

Ukážka z elektronickej knihy

Preklad tejto knihy podporil z verejných zdrojov

formou štipendia Fond na podporu umenia

Vyšlo s láskavou podporou nadácie Pro Helvetia

Kim de l'Horizon: Kniha krvi

Prvé vydanie

© 2022 by DuMont Buchverlag; Original German title: Blutbuch

Mani Matter, „Es git ä Bueb mit Name Fritz“ © Matter + Co. Verlag, Bern / Zytglogge Verlag, Schwabe Verlagsgruppe AG, Basel (song text quoted on pp. 79 and 88). Slovenský preklad textu piesne „Es git ä Bueb mit Name Fritz“ od Mani Matti na stranách 79 a 88 nebol overený vydavateľstvom Matter + Co.

Translation © Zuzana Demjánová, 2024

Slovak edition © Vydavateľstvo Premedia, 2024

ISBN 978-80-8242-246-0

Moru mojich matiek

Niekedy si myslíme, že vytvárame spomienky,

no v skutočnosti sa zaoberáme formami stávania sa.

Gilles Deleuze & Félix Guattari

We’re all born naked and the rest is drag.

RuPaul

I am rooted, but I flow.

Virginia Woolf

Nikdy nešlo o to, ako vyzerám,

Vždy šlo o tvoje pocity.

Neznesieš pohľad na to:

Ako tvoju hanbu nazývam svojím domovom.

Alok Vaid-Menon

Prológ

Napríklad „to“ si odo mňa nikdy nepočula. Jednoducho prídem na kávu s mejkapom na tvári a s bonboniérou Lindt & Sprüngli v ruke (so stredne veľkou, nie malou ako zvyčajne) alebo inokedy, neskôr, si oblečiem na vianočnú večeru sukňu. Viem alebo predpokladám, že ti to povedala mama. „To“. Musela ti „to“ povedať, lebo ja „to“ nie a nie zo seba dostať. Patrilo to k veciam, ktoré si ľudia nehovoria. Otec sa „to“ dozvedel odo mňa, povedal „to“ mame a tebe „to“ musela povedať mama.

Iné veci, o ktorých sme nehovorili: o obrovskom znamienku na chrbte maminej ľavej ruky, o ťažobe, ktorú vždy dovliekol otec domov, keď sa vrátil z práce; dotiahol ju ako mohutnú, mokrú hnijúcu jeleniu mršinu; o tvojom hlasnom mľaskaní, tvojom rasizme, tvojom smútku po smrti starého otca; o tvojich nevkusných darčekoch; o maminej milenke, o striebornej náušnici, ktorú od nej mama dostala na rozlúčku a ktorá jej ako dlhá slza visela z ušného lalôčika takmer až po kľúčnu kosť, keď si ju pripla, aby provokovala otca; o nespočetných hodinách, keď sa mi táto náušnica kĺzala z dlane do dlane alebo keď mi ju medzi prstami presvetľovalo slnko a ona kreslila blčiace ornamenty na steny – to bývalo vtedy, keď sa mi zdalo, že si ma ako dieťa nik nevšíma –, o mojej nekonečnej chuti pripnúť si ju, o nevypovedateľnom vnútornom hlase, ktorý mi to zakazoval, o mojej bezmedznej túžbe po tele a o tom, ako veľmi chcela mama cestovať po svete. Nikdy sme nehovorili o politike ani literatúre, triednej spoločnosti, Foucaultovi, ani o tom, že mama si ako dospelá dorábala maturitu a po mojom narodení prestala chodiť do prípravky. Nikdy sme nehovorili o tom, ako si začala zarastať, keď si otehotnela s mamou, ani že sa tomu vraví hirzutizmus, nikdy sme nehovorili o tom, ako si sa ochlpenia zbavovala, či si sa holila, depilovala voskom alebo či si si tmavý porast trhala pinzetou, či berieš antiandrogény, ktoré nútia telo, aby prestalo produkovať „nadmerné množstvo“ testosterónu, a nikdy sme nehovorili o tom, ako si ťa obzerali, ako neuveriteľne si sa musela hanbiť, a vôbec – nikdy sme nehovorili o hanbe, nikdy o smrti, nikdy o tvojej smrti, nikdy o stupňujúcej sa zábudlivosti, veľmi často sme hovorili o rodinných albumoch a o každom jednom zábere v nich, nikdy sme však nehovorili o tom, ako smiešne vyzerá starý otec na fotkách so svojimi druhmi z buršenšaftu, ako komicky vypínajú hrude v stoji rozkročmo a škeria sa do objektívu; nikdy sme nehovorili o dievčati, ktoré sa až do istého veku zakráda fotkami ako duch, väčšinou ruka v ruke s tebou, občas s jedným z tvojich piatich bratov, nie, nikdy sme nehovorili o tom, kam zmizla vaša najmladšia sestra Irma. Nikdy sme nehovorili o tom, či je pre iné rodiny tiež také náročné predstierať, že sú ako ostatné rodiny, nikdy sme nehovorili o normalite, nikdy o heteronormativite, o queerness, nikdy sme nehovorili o triede, o takzvanom „treťom“ svete ani o tajomných spletiach húb, ktoré sú rozvetvenejšie a chúlostivejšie, než si myslíme, nikdy sme nehovorili o všetkých cestách, ktoré nám ponúka tento svet, ponúka nám ich, aby sme po nich mohli utiecť pred sebou, stáčajú sa, krútia, cesty v tieni košatých topoľov, pusté nekonečné cesty, ovíjajúce svet ako priadza klbko, ale hovorili sme o cestách, ktoré by sa všetky dali zhrnúť jedným názvom – „Svätojakubská púť“.

Bolo to pred niekoľkými týždňami, sedíme si na pohovke, listuješ v jednom zo svojich fotoalbumov. Snažím sa predstierať rovnaký záujem ako už desaťkrát v minulosti, keď si mi ukazovala tie isté fotky s tým istým komentárom. Pozeráme sa na fotku tvojej mamy, keď bola s tebou tehotná, fotku, ktorá ma najprv prekvapila, lebo je na nej nahá žena – v malomeštiackom fotoalbume z roku 1935. Náhle prerušíš prúd slov, pozrieš sa na mňa a spýtaš sa: „Prečo sem vlastne vôbec nechodievaš?“

Sedím tu v Zürichu pri stole, mám dvadsaťšesť rokov, pomaly sa stmieva, je jeden z večerov, na ktoré si ešte nárokuje zima, hoci vo vzduchu už cítiť jar, jej zamatovú vôňu: prehnane sladký a bieloružový závan kvetov kaliny bodnanskej; ľudí, čo opäť začali behať a roznášajú svoj pot po príliš čistých uliciach. Ja nebehám. Sedím tu a obhrýzam si nechty, napriek horkému laku značky Ecrinal, obžúvam ich biele okraje, zatláčam ich stále ďalej. Už pol roka pracujem v štátnom archíve, je to strašne nudná robota, celý deň trčím medzi regálmi hlboko pod úrovňou zeme, katalogizujem chorobopisy dávno zosnulých ľudí, s nikým sa nerozprávam, zaplavuje ma spokojnosť, neviditeľnosť, nechávam si rásť vlasy, idem domov, kde si sadnem k stolu, od ktorého dovidím na buk uprostred susednej záhrady. Píšem. Aj Dina a Mo, s ktorými sa kamarátim, niekde sedia a píšu. A keď sa mi ozvú: „Nejdeš si niečo vypiť?“ neodpovedám. Pokúšam sa písať, a keď nemôžem písať, keď sa topím v plytčinách minulosti, oholím sa, osprchujem a na bicykli vyrazím na kraj mesta, na vrchné sukne, ako sa tomu hovorí v Anglicku, snorím po benzínkach a futbalových ihriskách, sliedim pred fitkami, apka Grindr mi je jasnou pochodňou v noci aglomerácie, ukazuje mi cestu k mužom, ktorých hľadám, ktorých potrebujem, ktorých si nezakazujem potrebovať, ktorým dovolím, aby mi za prístreškom na bicykle vyhrnuli sukňu a nahrnuli sa do mňa, rýchlo a bez emócií, tých mám predsa dosť, nepotrebujem ďalšie, potrebujem sa od nich odstrihnúť. Pred predmestským fitkom sa zosestrím s hrdzavým plotom, do ktorého sa zadrapím, a ešte raz sa zosestrím so zábradlím, čo mi poskytuje oporu a lemuje vymreté schodisko na tribúnu, a last, but not least, narážam lícom do dverí miestnosti vyhradenej pre ochrankárov tak dlho, až ma pocity sotia naspäť do môjho tela, potom sa vraciam, so semenom v sebe a s pachom cudzieho muža na sebe, vo svojom prázdnom vnútri cítim teplo, ktoré ma napĺňa celou cestou domov. Doma idem na záchod, znova sa oholím, podpazušia, nohy, rozkrok, bojím sa, že sa uprostred noci zobudím a zistím, že páchnem po niekom inom, potom idem ešte raz na záchod, vypustím doň zvyšok semena, osprchujem sa, vydrhnem sa hubkou, nakrémujem sa. Pokožku mám podráždenú od neustáleho holenia. Znova si sadnem za stôl do zorného poľa buka a až teraz si uvedomím, že celý čas píšem vlastne tebe. A ak nepíšem, čítam alebo premýšľam – čo tak vyslať svoje telo na Svätojakubskú púť? Čo tak putovať, až kým mi v hlave neostanú nijaké myšlienky, až kým sa predo mnou neobjaví Santiago de Compostela alebo more? Premýšľam nad tým a myslím aj na to, že nič z toho nemusím spraviť.

Nikdy sme nehovorili o tom, že jedného popoludnia si už netrafila domov a mame zavolali z polície. Nikdy sme nehovorili o umiestnení do domova, a keď sa ti pred mesiacom pohoršilo a prebudila si sa v sanatóriu s otázkou, kde je tvoj balkón s výhľadom na Bern, mama povedala: „Ale ten sa predsa rozpadával, museli ho dať dole.“ Vtedy si zamrmlala: „Ach, áno, pravda,“ a trochu prihlasno si sa zasmiala sama nad sebou a potom si sa rozrozprávala o muškátoch na balkóne. V tom momente znenávidím mamu za jej zbabelé zamlčiavanie pravdy, najprv mi liezla na nervy tou náhlou starostlivosťou o teba, neskôr ma ňou dojímala. Zrazu je z nej caring daughter, ale ja nebudem, pomyslím si, zo mňa caring daughter nespravíš, mami, a rozlúčim sa s ňou chladnejšie než zvyčajne. Nehovoríme o vysokej pravdepodobnosti, že v nadchádzajúcich šiestich mesiacoch budeš stále viac upadať („zaznamená úpadok“ – ten lekársky žargón, akoby si si to plne uvedomovala), a nehovoríme ani o vysokej pravdepodobnosti, že tento úpadok pohltí zvyšok tvojej pamäti.

Deň sa dávno pominul a ja si predstavujem, ako aj ty stojíš pri okne sanatória a hľadíš noci do tváre. Cítim, ako pomaly mizneš. Milá stará mama, chcem ti napísať, kým sa celkom vytratíš zo svojho tela a kým ešte dočiahneš na svoje spomienky.

Chcem ti povedať, že si mi často naháňala strach, a napríklad aj to, že ten pohár čerstvo uvareného malinového džemu vypadol z ruky mne, ten, o ktorom si sa nazdávala, že ho rozbila mama, tá ma len chránila, vzala vinu na seba a ty si jej drsne vyčistila žalúdok, až jej ho zovrela úzkosť. Dodnes ma to trápi, kvôli tebe i kvôli nej. Chcem vedieť, čo sa stalo s mojou pratetou Irmou, s dievčaťom, ktoré s tebou kráča ruka v ruke rodinným fotoalbumom a naraz zmizne. Chcem pochopiť, aké to bolo byť tebou: obyčajnou ženou nižšej strednej vrstvy vo Švajčiarsku dvadsiateho storočia. Chcem pochopiť, prečo nemám takmer nijaké spomienky na detstvo a prečo tie, čo mám, súvisia len s tebou. Chcem nájsť jazyk, ktorým sa ťa môžem opýtať: „Kde sú moji ľudia?“ Chcem zistiť, ako sa nám táto sračka dostáva do žíl.

Bola si príliš hlučná, príliš požadovačná, príliš hrubá, nikdy si nepočúvala, posielala si mi peniaze a vždy si pripísala: „Vieš, že ma môžeš kedykoľvek navštíviť.“ Je mi ľúto, že som také ničomné vnúča. Moja jemnocitnosť stojí v ceste jemnocitu.

Milá stará mama. Keď na teba myslím, myslím na veci, ktoré sme si nikdy nemohli povedať a nikdy si ich nebudeme môcť povedať. Spomínam si, ako si nanajvýš hrdo používala slová, ktoré nemecké obyvateľstvo Bernu prevzalo z francúzštiny, a hoci to chápem, je mi to nanajvýš nepríjemné. Lebo francúzštinu nám priniesol Napoleon, bol to jazyk okupantov, bol to jazyk kultivovaných, no predsa len barbarských vojnových štváčov. Priniesol nám jazyk a akési zákony, a na oplátku ukradol neslávne známy bernský štátny poklad. V prepočte na dnešné švajčiarske franky (z francúzskych francs!) šlo o niekoľko stoviek miliárd. Použil ich na vyrovnanie svojich dlhov a financovanie egyptskej vojnovej výpravy. Viem, že teraz zo mňa hovoria moje privilegované biele slzičky a že od konca 19. storočia hráme prvú finančnícku ligu na majstrovstvách sveta v zbíjaní. Ale Napoleonovo lúpežné ťaženie zmenilo začiatkom 19. storočia Švajčiarsko na krajinu s veľmi vysokou mierou emigrácie, čo aj v 20. storočí ovplyvňovalo dane: predtým ich totiž obyvateľstvo Bernu neplatilo. Zdá sa mi preto zvláštne, že sa hrdíš plodmi práce muža, ktorý sa pričinil o tvoju chudobu.

Napoleonove stopy, ktoré sa dodnes nachádzajú v tvojom jazykovom prejave:

der Nöwö – synovec – le neveu

das Fiseli – syn – le fils

der Potschamber – nočník – le pot de chambre

das Gloschli – zvonová spodnička – odvodené od cloche

der Gaschpo – črepník – le cache-pot

das Lawettli – uteráčik – odvodené od laver

Rozprávala si o Madame DeMeurron, bernskej postavičke: prvej Švajčiarke, čo jazdila na aute, patricijke vyjadrujúcej sa takmer výlučne po francúzsky, aby tým dala najavo svoj vznešený pôvod. Jej r nechrčalo ako tie, čo vypadávali z úst garbiarov z núdznej štvrte Matte, vyslovovala ich pekne vzadu à la française. „Schaffed Iir no oder sid Iir scho öber?“ Ešte pracujete alebo už Niekto ste? citovala si ju, vyslovovala si r vzadu na podnebí, úplne prehnane, smiala si sa a cerila pritom zuby. Zmysel tej sentencie mi vtedy unikal. Ako možno vystúpiť po spoločenskom rebríčku bez práce? (Až neskôr pochopím, že skutočný kapitál sa dá len zdediť, nemožno ho získať prácou, navzdory bájkam o nádejnom boháčstve, čo len dočasne umýva taniere v reštauráciách, bájkam, ktorými sa navzájom po lyžičkách kŕmime.) Začínaš zabúdať na všetko, čo sa stalo po tvojich päťdesiatych narodeninách. Mizneš. Ale francúzština ostáva. Myslím na to, ako blízko pri tebe sa cítim, keď ti píšem, a aká vzdialená sa mi zdáš, keď ťa vidím. Rozprávaš o tom, že sa raz vydáš do Santiaga de Compostela, ako veľmi by to potešilo tvoju mamu a Máriu a ako by si následne – po dlhej, predlhej púti – celá blažená skočila do Atlantického oceána, ani by si sa predtým nevyzliekla. Myslím na to, ako stále o niečom rozprávaš, o zľavách v supermarkete Migros, o bonusových dňoch, keď sa ti na zákaznícku kartu pripočíta dvojnásobný počet bodov. Na tvoj strach z ticha. Spomínam si, ako si sa mnou po dedkovej smrti neustále zaoberala – aby si sa nemusela vyrovnávať so stratou. Nie, omyl, na to si nespomínam. To je mamina spomienka.

V jazyku, ktorý si mi odovzdala, v mojej materinskej reči, sa mama povie MÉR. Hovoríme MÉR alebo MOJA MÉR, poškuľujúc po francúzštine. Otec je PÉR. Stará mama GROSMÉR. Mér znie ako Meer, more po nemecky. Ženy môjho detstva sú živel, oceán. Spomínam si na mamine nohy, spomínam si, ako sa okolo nich ovinuli moje ruky, na pohľad nahor a slová: TY SI MOJA MÉR. Spomínam si na pocit domova a pocit dokonalej obklopenosti. Láska merí bola veľká, nedalo sa pred ňou uniknúť, nedá sa pred ňou uniknúť, v tých moriach plávame celý život, aby sme sa z nich, snáď, raz vynorili. V mori reči, ktorú si mi odovzdala, v mérčine, sú len dve možnosti, ako byť telom. Dospievanie na podnebí nemčiny ma neustále nútilo stavať sa do tohto škôlkarského dvojstupu.

V jazyku, ktorý si ma naučila, v mojom MOTHER TONGUE, neviem, ako o sebe písať. Je v ňom obsiahnutý matkin jazyk, tvoje oči a ja – moje ja – moje telo, moje telá, moja telesnosť? To je to píšuce ja, a potom je tu dieťa, čo stojí pred vynúteným dvojstupom a musí si nejako vybrať. A to dieťa ma presakuje, ako keď Mesiac bezruko zviera Zem, ale pri písaní musím medzi nami rozlišovať, lebo inak ma odplaví detstvo, lebo inak ma odplaví detské telo, lebo inak ma zmetie príval z minulosti.

Ale ani v mori mérskej reči to nie je také celkom jednoduché: vyskytli sa tam totiž určité rázcestia či skôr scestia – ženy sa stali predmetmi. Namiesto MÉR používali všetci dospelí ľudia – dokonca aj matky – zámeno určené pre veci: to mamuliatko, to babičiatko. No nielen matky, všetky ženy permutovali na predmety: to Anneli, to Lisbethi, to Regini. A aj deti boli veci, rozkošné a drobučké ako kávové lyžičky: Mineli, Häneli, Hansli. Spomínam si, ako ma toto povecňovanie hnevalo. Dieťa nechcelo byť predmetom, ale bytosťou a túžilo po veľkosti; a na to je potrebný rod, mužský rod. Ženám hrozilo, že ostanú vecou alebo sa stanú oceánom. Kto by to chcel? Ja nie.

Keď na teba myslím, grosmér, myslím na Migros, kam si ma pozývala, keď si ma chcela zobrať do „reštaurácie“, myslím na pramore, v ktorom vznikli prvé baktérie a ktoré malo pomerne presne tridsaťsedem stupňov Celzia, myslím na mér a život, ktorého sa kvôli mne vzdala, a na život, ktorého si sa vzdala ty kvôli mér, myslím na to, že ťa práve prepustili zo sanatória, že pravdepodobne stojíš na svojom balkóne a nahnevane si premeriavaš povädnuté muškáty, a myslím na všetky moje texty pre teba, ktoré nikdy nevznikli. V jednom z nich putuje bradatá pani z Ostermundigenu do Santiaga de Compostela. Na polceste sa stretne s mladým človekom, tiež bradatým, má široké plecia, hlboký hlas, sukňu a linky okolo očí, nerozprávajú sa, mlčky kráčajú k moru a medzi nimi prúd unáša zostatky, naplaveniny z ich dlhých stôp, čo sa temnejú v šere.

1

Hľadanie

naplavenín

Grosmér, grosmér, nezjedz ma.

Nechcem ženský rod, ktorý mi pridelili pri narodení. Nechcem však ani mužský rod, ktorý mi sľubuje transsexuálna medicína a ktorý mi štát napokon povolí, ak sa budem správať, ako sa patrí. To všetko nechcem.

Paul B. Preciado

Rodová binarita je ako človek, čo prichádza na párty ešte pred tým, ako je vôbec prestretý stôl.

Alok Vaid-Menon

Rana je krajina uzdravovania.

Tabita Rezaire

I think you have to take me for me.

Harry Styles

Grosmérine ruky

Grosmérine ruky boli zvieratá. Neustále sa pohybovali. Boli neúnavné ako myši, bezsrsté myši s kožou drsnou ako popraskaný asfalt. Vyzerali ako pavúky, nahrbené nohotvory; uväznené vo svojej drsnej škrupine sa neoblomne snažili uniknúť pred grosmér, hmatkali ako slepí ľudia, čo len nedávno prišli o zrak. Schmatli zemiaky a dychtivo sa ich pustili bieliť. Kmasli kávovú lyžičku, aby zodvihli cukor do šálky – áno, zodvihli. Je to cudzí pohyb, nehodí sa k tomuto predmetu, je to akoby grosmér pretransponovala vykopávanie zemiakov do nakladania kryštálov cukru. Polovica drobných zrniečok skončí preto vždy na červeno-bielom károvanom obruse. Kávová lyžička: pre tieto ruky je to predmet v cudzej reči. Tie komicky úhľadné ozdoby a dekoratívne špirály na rúčke. Nadbytočné. Nadbytok. Raz vidím v akejsi disneyovke Parížanku, čo dvomi prstami (palcom a ukazovákom, s malíčkom otrčeným do vzduchu) distingvovane kladie kávovú lyžičku k šáločke. Uvedomujem si tú medzeru. Tú priepasť medzi grosmér a svetom, do ktorého sa mi chcelo vyraziť. Grosmér lapila kávovú lyžičku ako lopatu, zovrela ju v pästi. Kĺby zhrubnuté artritídou mi vždy pripomínali začarované tŕnisté kríky v disneyovke Šípková Ruženka. Tie hrče. Sto rokov strnulosti.

Pamätám si, ako do mňa siahali grosmérine ruky. V mojich spomienkach sú jej ruky samojediné; jedna sa vždy načahuje po druhej a potom sa do seba navzájom zadrapia, nepretržite hľadajú, hľadajú, čoho by sa chytili, nájdu moje detské nohy a ruky a nemilosrdne ich hladia. Nespomínam si na svoje detské nohy a ruky, spomínam si len na pocit nesmierne drsného dotyku a na vedomie, že musím držať, lebo grosmér ho potrebuje.

Grosmérine nohy

„Mám mužské nohy,“ vravievala vždy grosmér, hrdo, akoby sa nepochopiteľne obhajovala, ospravedlňovala. Grosmérine nohy boli obrovské, jej palce boli ako drobné päste s nabehlinami na bočnej strane kĺbu, ktoré s povzdychom nazývala halluxami. Vždy ma premkýnal strach, že sa jej tam z vyleštenej kože vyliahne ďalší prst. Grosmérine nohy ma naučili, že časti ľudského tela sú bytosti, ktoré sa nám stavajú na odpor, nie sú s nami totožné, môžu byť inorodé, inodruhé. A že pocity, ktoré k nim prechovávame, azda začínajú v tele, no neskôr sa rozširujú do celého priestoru.

Grosmérine látky

Každý kus nábytku pokrývali prikrývky, obrusy, behúne, látky a textílie všakovakého typu a neustále sa z nich šmýkali. Uháčkované, uštrikované, povyšívané. Pohovku pohltila obrovská biela, ručne háčkovaná deka. Grosmérina pýcha. Vždy, keď ako dieťa sedím na tej pohovke alebo sa jej čo i len dotknem, grosmér považuje za potrebné nanovo ju popraviť. Musela dokonale priliehať. Grosmér chodila neustále z jednej izby do druhej, aby ponarovnávala všetky prikrývky na stoloch, stolíkoch, bielizníkoch, príborníkoch a podstavcoch. Nikdy neboli celkom v poriadku. Zastierali celý byt a nikdy neboli celkom v poriadku. Myslím, že pre grosmér boli tieto látky trvácim, obťažným a ťaživým dôkazom toho, že už nie je chudobná. Ale jej ruky boli aj tak stále pridrsné na to, aby tie fajnové dečky naozaj povyhládzala.

Grosmérine truckli

Spomínam si na grosmérine škatuľky: jej TRUCKLI. Po grospérovej smrti sa grosmér rozcestovala po svete a zbierala drobné škatuľky z dreva, kameňa, skla, slonoviny, plastu, kostí, drôtu, ocele, mede, striebra, jantáru, kože a plsti. Rozliezali sa po celom jej byte, stáli na prikrývkach a všetky boli prázdne a zatvorené. Ich prázdnota ma znepokojovala. Keď mér a grosmér popíjali kávu, vyrážalo dieťa na pochôdzky po izbách, míňalo jednotlivé truckli ako míňame ľudí so zlými úmyslami. Pridáme do kroku, snažíme sa nevyvolať dojem, že pridávame do kroku a pozrieme sa na nich tak, aby si nevšimli, že sa pozeráme. Truckli však pohľady opätovali. Šklbalo mi vtedy prstami. Ešte aj dnes cítim prázdnotu tých škatuliek v tom jemnom hrbolčeku pod nechtom, v pásiku zrohovatenej pokožky, tisnúcej sa k jeho koreňu. Keď si lakujem nechty, vždy si ich pretriem štetôčkou, hoci sa to prieči bontónu, lakovaciemu bontónu, NECHTOVÁ KOŽTIČKA SA NELAKUJE, ale mne príde ten výbežok ako vlna z minulosti, čo sa láme v zátoke. Posolkyňa z Medziriečia, ktorú túžim zatušovať.

Ako dieťa ma posadne nápad povkladať do grosmériných truckli potajomky rôzne veci, je mi jedno čo: kamienky, lístky, vlasy, odhryznuté nechty – len aby v nich niečo ležalo. Uvedomujem si však, že je to absolútne zakázané, a aj to, že grosmér presne vie, kto by mohol ten nevyslovený rozkaz neuposlúchnuť.

Ako dieťa cítim veci, ktoré nechápem. Cítim, že truckli sú grosmérine vnútorné priestory, ktoré tam premiestnila. Truckli boli jej komplici; bolo mi jasné, že odstrihla drobné úlomky svojej prázdnoty a poukladala ich do škatuliek. Grosmér sa tvárila priateľsky, ale platilo, že jej veľkého pokladu sa nemožno za žiadnych okolností dotknúť. „Jedného dňa všetko zdedíš,“ povedala a aj to znelo ako hrozba.

Dieťa

Píšem o „grosmér“, akoby si bola postava z románu, grosmér. Akoby si nebola neochvejne vo mne, akoby bolo možné vytvoriť nejaký priestor medzi mnou a tebou. Ale ja tento prístup potrebujem. Musím s tebou narábať ako s postavou, inak by sa vo mne neuvoľnili slová, kvôli ktorým píšem. Chcem písať v minulom čase, ale zlomky mojich viet sa šmýkajú do prítomnosti a znovu naspäť, splývajú. A navyše préteritum požaduje od človeka rozhodnutie, tu či tam, dvojstup, ktorý odmietam, len v prítomnom a budúcom čase je všetko otvorené, všetko plynie, prúdi, tečie.

Sotva si spomínam na seba ako na dieťa. Alebo je to možno tak, že si sotva spomínam na telo dieťaťa. V čase, o ktorom píšem, ešte nemám telo. Viac než na telo si spomínam na to, že som vnemom, krehkou bytosťou pod hrozivými bruchami, blúdiacou medzi nohami dospelých ako medzi kmeňmi v pralese, nehou na drsných veciach, na asfalte, grosmérinej pokožke. Ešte neexistujem; existuje môj beh, ale nie nohy; existuje vietor, ktorý cítime pri behu, ale nie tvár, nie zátylok, ktoré by mohli tento vietor vnímať; existuje výskajúca radosť vyvolaná behom, nie však brucho, v ktorom by sa prevaľovali jej vlny. Telo majú len ostatní. Spomínam si na grosmérino strašidelné, nariasené telo, spomínam si na pérove stehná a jeho penis, spomínam si na mérine prsia a jej vlasy. Akoby sa dalo pozrieť len na niektoré fotky, no nemám prístup k fotoaparátu, v ktorého tele tie zábery ležia.

„V tele“. Aká hlúpa metafora, tá s tým foťákom. Všímam si, že sa zakrádam okolo podstaty a vraciam sa k tomu, čo je obcmúľané až na pomyselnú kosť. A čo je podstatné?

Spomínam si na svoje zuby, mliečne zuby, ktoré však pociťujem vo svojom tele ako cudzie prvky, lebo sa začali jedného dňa kývať a dali sa vytrhnúť. Ďalšou výnimkou sú prsty na nohách, tie ktoré – keď sa v noci zobudíme – nie sú prikryté dekou a my ich chceme schovať pred príšerami striehnucimi pod posteľou. Celonočná dilema: buď dostaneme do bezpečia prsty na nohách a ukryjeme ich pod prikrývku; ak to však nespravíme dostatočne pozvoľna, je možné, že príšery upozorníme na naše telo a ony ho zjedia. Alebo si necháme prsty vonku, potom ich však príšery celkom určite zožerú, no nevšimnú si ostatné údy... neriešiteľná dilema.

Koniec ukážky