Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Enja Rúčková, 2023

Korektúra: Anetta Letková

Obálka: © Zuzi Maat

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2023

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-493-9

ISBN MOBI: 978-80-8197-494-6

Pre špecialistku Lucku,
ktorá chcela „brutálne romantickú knihu“

PRVÁ ČASŤ
ROMANTICKÝ VÍKEND PRI VODE

Láska, hoci slepá je, sa nestratí.

P. Bažík a M. Čírová: Kto vie (seriál Divoké kone)

IZABELA

Večerná zábava sa ešte len rozbiehala a nám sa už na päty stihli nalepiť cudzí chalani. Stáli sme neďaleko stánku s čapovanými nápojmi a chytľavo sa smiali, totálne ignorujúc okolie. Bola to naša babská jazda, náš večer. Nikoho ďalšieho sme vedľa seba nepotrebovali.

A potom sa odkiaľsi vynorili ONI.

Boli traja. Ich mená sa nám mali navždy vryť do pamäti.

Zatiaľ však len postávali vedľa nás, bez slova, zato s nesmierne veľkým záujmom. Zo začiatku som ich veľmi neregistrovala, hlučné okolie a pripití mladíci mi boli ukradnutí. Netúžila som nikoho baliť. Prišla som sa zabávať, vypustiť paru, stráviť divoký víkend so svojimi kamoškami, s ktorými som sa zoznámila na stepaerobiku.

Naplánovali sme si toho veľa, to áno, ale nezáväzné vzťahy s chalanmi do našich plánov nijako nezapadali. Sľúbili sme si, že to tak ostane, aj keby padali z neba fúriky.

V duchu tohto sľubu ma smiech rýchlo prešiel. Počastovala som našich troch votrelcov nepriateľským pohľadom. Potom som schmatla svoje kamošky, čiernovlasú Heňu jednou rukou a plavovlasú Maru druhou, a začala ich ťahať preč.

Neprekážalo im to. Ešte stále sa uletene rehlili. Vypili toho podstatne viac ako ja, lebo do tohto vychyteného rekreačného areálu dorazili skorším spojom, a tak tu boli oveľa dlhšie. Postavili stan a čakali na mňa. Nemohla som im mať za zlé, že popri tom čakaní stiahli fľašu červeného vína ani že tú druhú vypili v rámci priateľského zoznamovania sa s obyvateľmi stanov v našom najbližšom okolí.

Keď som konečne docestovala, zarazilo ma, že baby sú na inej vlne ako ja. Bola však s nimi zábava a niekto musel byť zodpovedný a dávať na ne pozor, nie? Tak som sa tej úlohy dnes večer zhostila ja.

„Poďme trsať, baby!“ navrhla som veselo. „Dobre hrajú!“

Heňa s Marou ako na povel zvýskli: „Horúca láska!“

Všetky tri sme sa rozbehli na trávnatú plochu, ktorá sa tvárila ako tanečný parket, a pripojili sa k hlúčiku bláznivo sa vrtiacich ľudí. Atmosféra letnej diskopárty s česko-slovenskými hitmi bola skvelá. Všade kopa pohoďákov, ktorí nerobili drahoty. Svetlá z laserov sem-tam premohli nočnú temnotu, kreslili farebné obrazce po hladine priehrady, v okolí ktorej sa celé toto víkendové šialenstvo odohrávalo.

S babami sme sa zúčastnili na ňom už dvakrát. A nikdy sa nič výnimočné nestalo. Prečo by to malo byť tentoraz inak?

Iste, každý rok sme sa zoznámili s novými ľuďmi, predvádzali svoje tanečné kreácie do skorých ranných hodín, niečo popili, bezstarostne sa čľapkali v priehrade a zaspávali v malom stane, no nikdy sa neprihodilo nič, čo by túto našu tradíciu rozhodilo. Úplne presne sme vedeli, kam ideme, čo nás čaká, kde si kúpime jedlo a kde budeme chytať prvý júnový bronz. Vedeli sme, že ostaneme stále spolu. Nemienila som meniť na tom absolútne nič.

Traja votrelci si však mysleli niečo iné. Netrvalo dlho a zaregistrovala som ich tváre v našej bezprostrednej blízkosti. Opäť.

S tmou mám problém, ale tí traja sa občas ocitli v páse diskotékových svetiel, takže som ich mohla poľahky sledovať. Nenápadne sa presúvali, krôčik po krôčiku, a nebolo pochýb o tom, kam majú namierené.

Nešlo mi do hlavy, prečo si v tom enormnom množstve odviazaných dievčat vyhliadli práve nás tri. Nijako sme nevytŕčali z davu. Neprovokovali sme výzorom, správaním ani tancom. Boli sme úplne obyčajné.

Zamračila som sa a začala si ich viac všímať. Čo od nás chcú? Prečo za nami sliedia až sem, na parket? Koncentruje sa tu najviac hluku. Ak túžia po zoznámení sa, toto je to najnevhodnejšie miesto. Mali sa dať s nami do reči pri bufete. Alebo dole na pláži. Alebo… alebo sa mýlim a robím z komára somára.

S povzdychom som si prehrabla vlasy. Takto to ďalej nepôjde. Som prehnane úzkostlivá. A smädná. Musím sa niečoho napiť.

Vyrazila som k najbližšiemu vysvietenému stánku s občerstvením, lenže tam nemali vodu, ktorá by mi vyhovovala. Tri malé fľaše neperlivej minerálky som kúpila až v tom vedľajšom. Predavač mi ich podal, ja som sa po ne načiahla a plánovala som sa čo najrýchlejšie vrátiť k babám na parket.

Zvrtla som sa na päte, urobila pár krokov. Hľadela som si hlavne pod nohy, lebo tma je môj nepriateľ. Ak rýchlo prechádzam zo svetla do tmy, zakopávam a padám. Moje oči si skrátka s tou zmenou nevedia poradiť.

Preto som sústredene kládla nohu pred nohu, no rýchle tempo som nespomaľovala. Poháňali ma obavy o Heňu a Maru, o to, aby nespravili nejakú hlúposť, ktorú budú neskôr ľutovať.

A presne vtedy to prišlo. Náraz.

Bol taký prudký, že mi až zuby cvakli o seba a hlava padla dozadu. Z ruky mi vyleteli všetky tri fľaše. Vedela som, že pád je nevyhnutný, a tak som zavrela oči a čakala, kedy sa rozpľasnem na tvrdej zemi.

Nič také sa však nestalo. Môjmu pádu niekto zabránil. Zachytil ma a zdvihol naspäť do zvislej polohy. Obklopila ma vôňa Stredomoria, čo som vyhodnotila ako naozaj divné. Potom som hmatom zaregistrovala čosi bavlnené (žeby tričko?) a čosi dlhé, drevené a guľaté (žeby ruženec?).

Niekoľkokrát som zažmurkala, neschopná uveriť svojim zmyslom. Chalan s ružencom na krku, ktorý vonia ako Stredomorie?

Vážne?

Potrebovala som chvíľku, aby som to spracovala, lebo, ruku na srdce, v mojich tajných romantických predstavách sa nikdy neobjavoval slušný katolík. Keď to však vezmem z druhej strany, ruky, ktoré mal okolo mňa obtočené, boli horúce a tvrdé, a jeho nos bol od toho môjho vzdialený len na niekoľko škandalóznych milimetrov!

Cítila som, ako dýcha. Ako hreje. A aké je to všetko dokopy zvláštne lákavé a upokojujúce…

„Všetko v poriadku?“ zisťoval.

Pomaly som zdvihla zrak.

Na moju veľkú smolu som z tváre svojho záchrancu nevidela nič, lebo sme sa nachádzali mimo akéhokoľvek osvetlenia. Samozrejme. Ako inak. Jediný raz v živote sa namiesto môjho odvekého pádu na zem ocitnem v náručí nejakého chalana a vidím z neho len konček nosa, lebo všade naokolo je tma!

„Áno,“ zamrmlala som. „Ďakujem.“

Pustil ma, ale neodstúpil odo mňa. Naďalej držal svoju tvár blízko pri mojej. A pozoroval ma. Veľmi intenzívne. Cítila som, že ma pohládza očami (čo znamená, že mi hrablo, lebo on zo mňa v tej tme videl asi toľko čo ja z neho), a celá som sa z toho rozklepala. Jeho dych ma šteklil na tvári a jeho ústa… kde sú asi jeho ústa, keď sa nám takmer dotýkajú nosy?

Prešla mnou vlna nepochopiteľného vzrušenia, ktorá ma pribila k zemi. Nedokázala som sa vôbec pohnúť. A čestne priznávam, ani som veľmi nechcela ukončiť to, čo vyvolalo vo mne jeho netypické správanie.

Mala by som byť pobúrená. Bol to predsa úplne cudzí chalan.

Mala by som mu dať najavo, že mi prekáža, že je pri mne tak intímne blízko.

Mala by som ihneď odísť za babami.

Nič z toho som neurobila. Nechápala som samu seba. Asi mi naozaj hrablo.

„Ako sa voláš?“

„Izabela,“ vyslovila som automaticky.

Bolo počuť, že sa usmial. „Takže, Izzy. Niečo si niesla. Čo to bolo?“

Razom som sa prebrala z očarenia a začala zmätene pobehovať hore-dole. Posvietila som si mobilom, takže tri fľaše minerálky som našla pomerne rýchlo. Napchala som si ich pod pazuchu. Vo voľnej ruke som stále držala telefón. Neodolala som a trochu si posvietila aj naňho. Teda na jeho nohy a brucho. Svietiť vyššie som sa neodvážila. Zmocnil sa ma totižto úplne nepochopiteľný pocit, že na to nemám právo.

Podišiel ku mne bližšie. „Máš to?“ zaujímal sa.

„Áno.“

Svetlo z môjho mobilu zrazu dopadlo aj na jeho hrudník. Neplánovane. No aj tak som si ho veľmi pozorne prezrela.

Bol to taký ten nespútaný, ležérno-športový typ, ovešaný dlhými korálkami a tenkými striebornými retiazkami. Mal na sebe čierne tričko, okolo krku ledabolo uviazanú sivú šatku, na zápästí náramky (prekvapivo ladiace k náhrdelníkom) a na prstoch ľavej ruky dva hrubé neprehliadnuteľné strieborné prstene. Bude to znieť divne, no všetko dokopy na ňom nepôsobilo zženštene, nevkusne ani tuctovo. Džínsy nosil roztrhané. Tetovanie žiadne, aspoň nie na viditeľnom mieste.

Viem, že sú na svete baby, ktoré na podobných chalanov letia, ale ja k nim nepatrím. Preglgla som. Hlavne to posledné by som si mala v hlave opakovať ako mantru. Ja. K. Nim. Nepatrím.

„Kam si mala namierené predtým, ako si do mňa vrazila?“ opýtal sa ľahkým konverzačným tónom.

„Ponáhľala som sa za kamoškami. Ehm, vlastne už dávno som mala byť pri nich. Takže idem.“

Zmĺkla som, vedomá si toho, že trepem – kvôli pocitom, ktoré vo mne vyvolal a ktoré som si odmietala pripustiť.

„Vďaka tebe mi tma prvý raz v mojom živote nedala knokaut,“ vyslovila som ešte popravde a pratala sa odtiaľ, akoby mi horelo za pätami.

Dúfam, že tohto zvláštneho chalana už nikdy viac neuvidím, pretože mám tendenciu vešať mu na nos aj to, čo som ešte nijakému cudziemu príslušníkovi mužského pohlavia na nos nezavesila.

ĽUBOŠ

Sám so svojím svedomím v klietke štyroch stien som si toho užil viac ako dosť. Preto som súhlasil, že sem prídem. Sem, do veľkého rekreačného areálu, kde sa tento júnový víkend zhodou okolností aj čosi deje.

Väčšinou som len pozoroval. A šiel tam, kde šli Franko a Dano. Zábava sa pomaly rozbiehala, dievčatá sa pozoruhodne vrteli a pivo malo tú správnu teplotu. Začal som veriť, že tu konečne prídem na iné myšlienky.

A potom sme naďabili na tie tri baby. Hlavne mňa a Franka na nich niečo nenormálne priťahovalo. Tá netypicky vysoká blondína so superkrátkymi vlasmi sa páčila jemu. Ja som pre zmenu nevedel spustiť oči z drobnej dlhovlasej Izabely.

V absolútnom tichu sme s Frankom stáli ako vrastení do zeme a plytko dýchali. Čím dlhšie sme ich pozorovali, tým sme im chceli byť bližšie. A ešte bližšie.

Vyzeralo to tak, že nepotrebujú okolo seba žiadnych samozvaných majstrov sveta. Na nikoho sa nevešali, nikomu sa nepodlizovali. Skvele sa bavili aj samy. Bolo mi to sympatické.

Stále sa na niečom chytľavo smiali. Doteraz som netušil, že je to vôbec možné. Pristihol som sa pri tom, že sa vďaka nim smejem aj ja, hoci absolútne netuším na čom. Pre mňa osobne to bol malý zázrak. Tak naozajstne, od srdca, som sa nesmial už celú večnosť.

Neboli vulgárne. Franko tipoval, že sú asi kresťanky. Ich slovník totižto neobsahoval žiadne hrubé výrazy označujúce ľudské pohlavné orgány, pohlavné splynutie či hocičo okolo toho. To som tiež oceňoval. Na mieste, kde som strávil posledný polrok svojho života, som sa takých výrazov napočúval až-až. A pochopil som, že ak niekto v jednej vete použije viac vulgarizmov ako normálnych slov, dosť to vypovedá o jeho inteligencii.

Mnohé cudzie baby, okolo ktorých sme prechádzali, sa akoby predbiehali v tom, ktorá vykríkne šťavnatejšiu nadávku a vyfajčí viac cigariet. Nahlas rozoberali svoje playlisty plné pesničiek o nenávisti a recitovali anglické texty so skrytým významom, ktorému nerozumeli.

Mňa to nezaujalo. Nestál som o neženské a neprístojné správanie, aj keby bolo schované v príťažlivom obale.

Hľadal som niečo iné.

Vtom mi zrak opäť pristál na nej. Na Izzy so zvonivým smiechom a s hustými vlnitými hnedými vlasmi. Mal som na ňu šťastie. Dnes som sa dostal do jej blízkosti už dokopy trikrát, no stále som sa nemohol vynadívať na tie jej vlasy. Ich jednotlivé pramienky ozvláštňoval melír vo farbách dúhy. Siahali jej až po zadok, a to bol zadok, kámo, aký sa len tak nevidí!

Bol som si vedomý toho, že na ňu zízam ako idiot a že ona to pravdepodobne cíti, no nemohol som si pomôcť.

Prvý raz ma zaujala pri vode. Dnes podvečer. Prišla aj so svojimi dvomi kamoškami do požičovne lodí. Bola bosá a v pupku sa jej trblietal sexi pírsing. Postávala na brehu oblečená len v bielych bikinách, ktoré toho odkrývali viac ako zakrývali, vyčesávala si tie dlhánske vlasy do drdola na temene hlavy a zrakom pohládzala prírodu okolo seba. Potom vysadla na vodný bicykel so šmýkačkou. Máčala si nohy vo vode, zatiaľ čo jej kamarátky odušu pedálovali.

Keď ich vypožičané plavidlo prechádzalo popri mojom kajaku, tak sa na mňa usmiala. Vlastne ma obdarila iba nepatrným nadvihnutím kútikov úst, no ja som z toho okamžite dostal triašku. Slnko ma pálilo do chrbta, ale moja koža bola posiata zimomriavkami.

Druhý raz sme sa stretli, keď do mňa nečakane vrazila pri stánku s nápojmi.

A tretí raz… ten sa dial práve teraz, pri provizórnom tanečnom parkete.

„Kde si doteraz trčal?!“ vyštekol Franko, keď som sa konečne vrátil aj s tromi čapovanými pivami. Nemal dobrú náladu, lebo veci sa nevyvíjali tak, ako chcel.

Uškrnul som sa. „Maľoval som si obočie, čo iné?“ Vonkoncom som mu nemienil vešať na nos, s kým som sa pred chvíľou zoznámil. Ukázal som hlavou na parket, kde sa ešte stále bláznili Izabeline kamarátky. „Niečo nové?“

„Nič.“

„Veď sa na ne pozri,“ vzdychol Dano. „Tie nevnímajú nič, iba seba navzájom.“

Pokrčil som plecom. „Neprišli sem na lov. Na tom sme sa predsa vzácne zhodli, tak čo ťa škrie? Že sa ony bavia? Alebo že sa ty nebavíš?“

Franko sa po mne zahnal svojou medveďou paprčou.

Stihol som včas uskočiť. Našťastie.

„Teba počas čakania na to pivo nečakane osvietilo,“ zapáral do mňa Franko. „Hotový mudrc zo severu.“

Dano sa uchechtol.

„Máš plán, Ľuboško?“ nedal mi Franko pokoj. „Sem s ním.“

„Začni myslieť hlavou, nie tým, čo máš v gatiach, a možno na niečo prídeš.“

Tentoraz som to schytal. A poriadne.

Franko vždy vytŕčal z davu. Mal mohutnú, hrozivo vyzerajúcu postavu, dlhé ruky aj nohy a silu medveďa. Vďaka tomu na ostatných pôsobil obludne a neprístupne. Bol to však dobrák od kosti, veľké srdce uväznené v tele zápasníka, a ja som si ho veľmi rád doberal. Mlátiť som sa s ním nemienil, ani naoko, no trošku provokácie mu nezaškodí. Musí sa trochu uvoľniť, ak si chce nájsť dievča.

Začal som ho naháňať okolo Dana. Pokrikovali sme po sebe, žartovali a Dano nás neúspešne krotil. Toto naše neplánované divočenie priťahovalo pozornosť.

A to bol môj cieľ.

Franko konečne pochopil, o čo mi ide. Rozbehol sa k parketu, k objektom nášho dnešného dlhého pozorovania, a zahral sa na obeť, ktorú prenasleduje nebezpečný predátor.

Prudko som zastal a nechal Franka, nech si užije plnú pozornosť dievčat. Možno sa jedno z nich chytí.

Dúfal som, že to nebude Izzy.

„Ty si to dokázal,“ vyriekol Dano ohromene, keď sa pripojil k môjmu nečinnému postávaniu na okraji parketu. „Veľký medveď je v žiare reflektorov.“

„Improvizoval som.“

Dano prikývol a spolu so mnou so zatajeným dychom sledoval, čo sa bude diať ďalej.

„Ktorý z vás je ten obávaný predátor?“ prihovorila sa nám so smiechom tá vysoká blondína, Mara, ako som sa dozvedel neskôr.

Prv ako ma stihol Franko bonznúť, namierila na mňa obviňujúci ukazovák Izabela. „Ty! Ty si ten…!“

Nedopovedala. Hľadela na mňa ohromene a zároveň neveriaco. Hrdo som vypol hruď a namieril na ňu svoj ukazovák. Potom som jej venoval široký úsmev.

Ostatní si mysleli, že Izabela má skvelú intuíciu a že ma odhadla lepšie ako jej kamošky. Lenže ona sa snažila prežuť niečo iné. Spoznala ma. Samozrejme, veď po mne veselo tancovali laserové efekty z diskotéky. Svetielkoval som tam ako vianočný stromček. A ona zo mňa nespúšťala oči.

Nadobudol som pocit, že ma viní absolútne zo všetkého, lebo aktuálny vývoj situácie sa jej nepozdával. Všetko na nej kričalo, že nás troch by najradšej vôbec nikdy nestretla.

Koniec ukážky