Petra Slováková

Cvrček v krabičce

 (ukážka)

Vydavateľstvo Hydra

Ožvoldíkova 7, 841 02 Bratislava

www.vydavatelstvohydra.sk

Redakčná a jazyková úprava:

Tomáš Dostál

Obálka:

Jitka Šenkeříková, 2013

Všetky práva vyhradené

6. publikácia, prvé vydanie 2013

ISBN 978-80-89672-14-1

Petra Slováková – posel dobrých zpráv, posel dobrých příběhů

„Pozor, hlášení! Kdo ještě nečetl texty vycházející hvězdy na nebi české a slovenské sci-fi Petry Slovákové, nechť tak okamžitě učiní! Kdo tak neučiní, ať se dostaví na místní úřad a za trest dostane cokoliv z dnešního mainstreamu. Ať mu je pořádně blbě!“

Ta slova jsem slyšel v pouličních ampliónech dnes po ránu, když jsem točil klikou lanovky a přitom snídal trochu teplé žemle. Petra Slováková patří mezi autorky, které již jen svou skvělou existencí, a samozřejmě tvorbou, vyvrací léta zažitou (v mnoha případech, bohužel, ještě platnou) rovnici „ženské psaní = nudné ach, ach, psaní“.

Slováková totiž neumí psát roztahaně, ukecaně, nudně, nimravě. To je pro čtenáře první dobrá zpráva. Její novely a povídky jsou vystavěné tak, že by se podle nich dal bez větších scénáristických kliček natočit film. Texty jsou nadávkované a členěné, až radost pohledět. Delší souvislé pasáže střídají živé dialogy (bez zbytečných uvozovacích vět!) a nápadité akční scény. Témata povídek jsou pestrá jako rozkrájená, a potom znovu a jinak složená duha. V hravé duze Petry Slovákové má ovšem nezaměnitelné místo i černá barva, což je další dobrá zpráva pro čtenáře.

Jednoznačné plus mladé autorky spočívá v jejím příklonu k čisté sci-fi, což je v dnešní době přecpané vlezlými trpajzlíky, vznešenými ušatci či žužlajícími upíry, odvážné a obdivuhodné. Tedy třetí dobrá zpráva. Pro mě osobně je zmíněné plus ještě silnější kvůli svěžímu kyberpunkovému drajvu autorčiných výletů do blízké budoucnosti.

Vždycky takhle po ránu s přírodou si jásám, vždycky takhle po ránu s přírodou si řvu: Petra Slováková je jedním z největších objevů naší fantastické literární scény! Navíc je hezká a sympatická. A to všechno se počítá.

„Konec hlášení!“

Jiří Walker Procházka

Cínová skříňka

Genetický trh, to byly stovky metrů čtverečních špíny, smradu a křiku, beznaděje i pochopení. Byly to bezbřehé masy těl, orgány vyleštěné k prodeji a tajemství se tam odhalovala tak snadno, až to bylo nepříjemné. Na rohu Devadesáté třetí a Porážkové začínalo peklo, jehož chřtán zval ke všem zakázaným věcem ty, kteří byli ochotni naslouchat bez cenzury.

Jednou jsem utekl z domova, protože se naši hádali. Otec mě spráskal jako psa, aby si na někom zchladil žáhu. Tak jsem při přestávce, kdy do sebe obracel láhev vodky, vylezl oknem a pláchnul. Přeskakoval jsem vydlabané dlažební kostky na chodníku a vzduch se při večeru nedal dýchat. Všude se hromadily stíny v dlouhých černých pláštích a cylindrech. Krev mi pod nosem ještě ani nezaschla, když se mě někdo zeptal, jestli si do ní nemůže namočit prst. Jestli mi nemůže olízat tvář od bolesti. Že prý mi zaplatí.

Nechápal jsem, a tak jsem vyděšeně utekl. Prodíral jsem se davy, které mě chtěly ušlapat, až jsem se dostal právě na genetický trh. Tehdy jsem poprvé viděl ztělesněnou ošklivost. Vyděšeně a zároveň i fascinovaně jsem zíral na všechny ty zázraky, které byly brutální a odporné, a tak vzrušující, že jsem se chvěl po celém těle. Zíral jsem jako u vytržení na bytosti s vyvrženými orgány, kde vnitřnosti byly obráceny ven, kůže rozepjatá na napínácích a střeva pracovala na odiv světu. Trubice stříkaly kyseliny do žaludku, hadičky pumpovaly krev do bušícího srdce obaleného v tenké průsvitné bláně. Ptáci se třemi hlavami vyklovávali nadledvinky z torza napůl zkamenělého tvora. Viděl jsem modelky s amputovanými končetinami, jak se procházejí po molu a ve vší té pitvornosti jim lidé tleskali. Jejich zadrátované tváře se usmívaly. Jedna z těch věcí neměla obličej, jen díru do nicoty, ale otáčela se po mně, jako kdyby mě viděla. Občas se mě s postranními úmysly dotýkaly velké chlupaté ruce. Stál jsem mezi skupinkami masturbujících mužů a semeno mi stříkalo na boty, protože jsem v té tlačenici neměl kam uhnout. Pozoroval jsem exotické tanečnice s obnaženými genitáliemi, jak se svíjejí v lesbických tancích plodnosti a odborníci v bílých pláštích jim zaváděli do těl různé nástroje, aby divákovi odhalili co nejvíc.

Míjel jsem polozvířecí bytosti i tvory utkané ze stínů a kostí. Někteří ke mně byli neteční, jiní mě v nočních můrách pronásledovali i po několika letech.

Kabely zavedené do dutiny v hlavě, motorky z biotitanu pohánějící tělesné procesy, kotle topící místo plic. Viděl jsem kyborgy, vylepšené lidi, děvky a striptéry s oběma pohlavími. Otrokáři prodávali bytosti na pranýři. Mučili je pro pobavení davu a zbytky rozprodávali na orgány. Dražili něčí oči, dokud byl ještě naživu, kdyby si je chtěl šťastný výherce odebrat od zdroje co nejčerstvější.

Zakopl jsem o něco s pavoučíma nohama, které byly naroubovány na medvědím těle, ale dvě totožné mužské hlavy na dlouhých krcích na mě křičely urážky lidskou řečí. Někdo mi přehodil pytel přes hlavu, jako matka, která dítěti zakrývá oči, aby nevidělo zlo a násilí, na které není připravené. Zmítal jsem sebou, kopal jsem. Pak se mi podařilo servat hadr z hlavy. Přede mnou stál klaun s obličejem vyžraným od líčidel. Měl děsivé oči a zuby zabroušené do špic. Okamžitě jsem se dal na útěk, ale skočil po mně. V sebeobraně jsem ho praštil – hnán pudem sebezáchovy. Tvář s nakresleným úsměvem mu upadla. Vykřikl jsem a civěl na obnaženou černou díru pulsujícího masa.

Několik totožných klonů v námořnických oblečcích se tomu zasmálo. Běžel jsem jako o život mezi čtyřnohými balerínami, groteskně zpitvořenými zvířaty. Některá na mě pokřikovala oplzlé nadávky. Obrovské železné klece, které číhaly na krysy, jež potom zajaly do svých pohyblivých čelistí a zaživa jimi prorostly ocelovými trubkami za nechutného pištění zvířat, se mě snažily chytit. A tak umřela moje nevinnost.

Živě si pamatuji, že jsem zvracel u zídky do ulice Vítězné. Ležel jsem ve stoce, kudy odtékala sražená krev z jatek, neschopen vstát. Zápach zkažené tekutiny jsem přes otřes a znechucení ani nevnímal. Přesto jsem nedokázal odtrhnout oči od toho všeho. Usnul jsem vyčerpáním na hromádce vykuchaných kočičích tělíček. Vzbudili mě až roboti s olihními hlavami, kteří kropili prašnou cestu.

Měl jsem jazyk i rozpraskané rty pokryté prachem. Popílek padal tak silně, že jsem si zprvu myslel, že sněží uprostřed léta. Napadal mi do vlasů i za límec. Dívka s velkým lízátkem v puse si prohlížela mé nehty na rukou a ptala se mě, kolik bych za ně chtěl.

Miliční věž v dálce hořela a plameny z ní šlehaly vysoko k zamračenému nebi. Pak jsem se zvedl a utíkal. Tak daleko, jak jen jsem mohl. Minul jsem stařenku, která táhla na provazech po zemi mrtvá těla policistů. Křičel jsem, dokud jsem popadal dech, abych zahnal peklo v mé mysli, kterému jsem nechtěl, a ve svém věku ani nemohl, věřit. Apaticky a vyčerpaně jsem se pak potloukal ulicemi – malý špinavý usmrkanec v odřené bundě ztracený před celým světem.

Měl jsem hlad a byla mi zima. Ale když jsem se rozhodl jít domů, narazila na mě parta větších kluků, kteří si hnáni nějakými, mi tehdy ještě neznámými, samčími pudy nějak chtěli obhájit své teritorium a mě brali jako hrozbu, i když jsem jim sahal sotva po ramena. Brečel jsem a utíral si krev z rozbitého nosu do rukávu. Už po druhé za ten den. Šoural jsem se jako hromádka neštěstí a věděl, že doma dostanu dvakrát tolik. A nějaký pitvorný zfetovaný budižkničemu mě chytil za límec svojí špinavou rukou s okousanými nehty a opileckým dechem mi zašeptal: „Pojď blíž, řeknu ti tajemství.“

Byl otravný, ale odvážil jsem se. Zbyla ve mně ještě nějaká slušnost, takže jsem neměl to srdce odmítnout starého pobudu, který se těšil jak malý kluk, až někomu vyzradí něco, co držel roky v sobě. Úsměvem mi odhalil prožrané a zkažené zuby v oteklých dásních. Oči mu hořely očekáváním. Táhnul z něho levný chlast, pot a smrad jako z každého, kdo spí na ulici. Začal žvanit o něčem, čemu jsem nerozuměl tehdy a dodnes pořádně nerozumím. Mluvil o duši, o životě, o bozích. V tu ránu mi vytanulo na mysli, že jsem narazil na fanatika, ke kterému nebyl svět až tak úplně laskavý, když skončil odvržen vírou i církví v prachu na chodníku. Ale on nepouštěl můj kabát ze svých zkostnatělých prstů a se zápalem mi vyprávěl, co jsem nikdy nečekal, že uslyším. Z úst mu plynula válka a násilí. Spousta krve a bolesti. A když se taktak nadechoval k prolomení tajemství, najednou mu něco v očích vyhaslo. Byl to krátký mžik, jako když se rozbije sklenice o zem, nebo jako když praskne žárovka. Všechno kouzlo zmizelo a jemu se do tváře začala vkrádat sinavost. Překvapením jsem tupě zíral, snad v domnění, že šlo o nějakou součást divadla. Hry. Ale on byl mrtvý. Můj první mrtvý. Bál jsem se, ba ne, třásl jsem se strachy, až se mi dělaly mžitky před očima. Jeho srdce přestalo bít, nešel ani nahmatat puls. V rozkroku se mu rozlévala tmavá skvrna a ke mně dolehl nesnesitelný puch výkalů z povolených svěračů. Vyprostil jsem svůj kus oděvu ze sevření a položil jsem ho jako malé dítě zpátky k patě vchodu. Vypadal ještě víc sešle, ale zároveň mohl budit dojem, že spí. Bylo mi ho líto, ale nechal jsem ho tam.

Nikdy jsem se nedozvěděl, proč zarmoucený Bůh té noci plakal nad prázdným Edenem…

Zakřiknutá vzpomínka z dětství, kterou jsem dávno zapomněl, ale ona se stále vracela, když jsem byl mimo, nakopla mě zpátky k vědomí. Probral jsem se, když jsem sebou uhodil o tvrdý povrch a vyrazil si dech. Zatím, co jsem lapal po vzduchu, se na mě vrhly dva stíny. Zmáčkl jsem spoušť spíš ze zvyku, ale zasáhl jsem, protože z metru nemůžete nikoho minout. První tělo se s chroptěním sklátilo do tratoliště vlastní krve. Druhou bytost skon kolegy nezastavil, pokračovala v útoku jako smyslů zbavená. Nedokázal jsem si v té rychlosti vybavit, jak doopravdy vypadala, protože její tvary působily příliš organicky nespoutaně – přelévaly se a rozmazávaly, jako kdyby sám obraz byl živý. Připomínalo mi to obrovského vlka s jehlicovitě tenkými zuby a černýma korálkovýma očima. Garvové chodili po zadních jako lidé a mezi jejich přednosti patřilo především to, že dokázali měnit vzhled. Svým způsobem to byli duchové, které zákony pevné hmoty nedokázaly stabilně začlenit. Skuteční však byli až moc. Zatímco jsem držel obrovskou vlčí mordu dál od svého obličeje, kapal mi z páchnoucí tlamy do tváře příval teplých slin. Pistole mi vyklouzávala, ukazováček se mi vzpříčil o kostnaté výrůstky, které trčely z krku té bestie, takže jsem nemohl zmáčknout spoušť. Kopal jsem ho do břicha a štíhlých nohou, ale viditelně jsem mu nezpůsobil takovou újmu, aby mě pustil. Bylo to jako prát se s vlkodlakem dychtícím po krvi za úplňku. Garvové byli proti lidem příliš silní, to jsem si uvědomoval stále rychleji, přímou úměrností k tomu, jak se čelisti sklapovaly stále blíž, až mi zrůda dýchala na krk, a na kůži se mi začaly otvírat drobné ranky od škrábanců. Věděl jsem, že zvíře už déle neudržím. Cíleně jsem ho nakopl do kyčle a dal do toho všechno sílu, která mi ještě zbyla. Popadl jsem střep z rozbitého okna, který se válel vedle mě. Překulil jsem se stranou, zatímco místo, kde jsem před zlomkem vteřiny ležel, rozdrtil náraz obrovské tlamy. Pohotově změnil směr. Natáhl jsem ruku, abych se kryl. Čelisti mi sklaply kolem zápěstí. Špice skla, které jsem na poslední chvíli nastavil delší stranou do horizontální polohy, se zvířeti zabodla do patra. Zuby se mi zaryly do kůže, ale ne hluboko. Pustil mě a tlapou se snažil vytáhnout hrot. Vyrazil na mě, a já mu pomateně mával dalším střepem před očima, abych si chránil obličej. Švihal jsem zběsile kolem, bez zásahů. Byla to příliš chytrá bytost na to, aby si znovu naběhla na ostří. Poryv větru způsobil, že se na mě sesypala další sprška skla z vyraženého okna, kterým jsem před několika okamžiky proskočil na střechu. Cítil jsem, jak se drobné střepy zařezávají do těla, a každý pokus je otřít je jen více zadíral hlouběji. Garv se na mě vrhl, odrazil se zadními a já nestačil dost rychle vstát. Narazil mi do boku. Vykřikl jsem, když se do mě zaryly ocelové drápy vycvičeného zabijáka. Spíš instinktivně jsem ho srazil stranou úderem pěstí. Zběsile, až hystericky jsem do něho bušil. Chlupaté tělo se vzedmulo. Převalilo se na mě a já se znovu ocitl pod masou, která mě drtila jako obtížný hmyz. Sevřel jsem pevněji rukojeť pistole a přimhouřil víčka proti odleskům gigantických zrcadel připevněných k vyztuženému kmeni Stromu života. Nemohl jsem otevřít oči, jak mi slzely z té záplavy světla, ale věděl jsem, kde mám cíl. Bytost se rozmazala, jako by ji chtěl vítr odfouknout, ale pak se zase zcelila zpátky. Než se na mě vrhla, temně zavrčela. Mávl jsem rukou, abych upoutal pozornost od nechráněného krku. Garv se mi zakousl do předloktí. Škubal se mnou a já ho kopal do slabin. Zmáčkl jsem spoušť. Kouřící tělo dopadlo s úpěním do špíny střechy. Skučelo to a zmítalo se to jako kotě, kterému někdo zakroutil krkem. Spadl jsem na záda a zhluboka dýchal.

Nebe nade mnou bylo tmavé. Mraky se honily nepřirozeně rychle. Byl jsem v pokušení odpočinout si. Klidně navždy, ale minimálně do chvíle, než odezní ta příšerná bolest hlavy. Skrz roztrhaný rukáv mi prosakovala krev, ale bolest byla především psychická. To se stává, když nemáte hmotné tělo. Jinosvět mě pomalu opravoval. Datové toky se přeskupily na fyzickou hmotu a rány se zacelily. Celý zpocený jsem se převalil na bok a odtlačil mrtvého nepřítele stranou. Vzpomněl jsem si na obezřetnost, kterou jsem měl věnovat zkoumání, jestli mě nepronásleduje těch potvor víc. Tři jsem zabil už dole ve vstupní hale staré továrny. Mhouřil jsem víčka, sledoval stíny a snažil se ze všech sil postavit na nohy, ačkoliv se se mnou všechno točilo jako po kocovině. Solární panely na střechách rozbořených hradů byly popraskané a zašlé. Na některých se uchycoval mech a špína. Moje otisky bot byly v tom měkkém podkladu dobře viditelné. Nacházel jsem se na jednom z těch pozůstatků moderní techniky, který se pokoušel o obnovitelné zdroje energie. Musel jsem postupovat dál k městům. Někde tam v tom světě pokřivených obrazů, nočních můr a zhmotněných představ se skrývalo to, co jsem hledal.

Člověk byl podle legend stvořen z krve netvorů, hlíny a mořské vody. A všichni jsme věděli, že Síť je jen paralelní svět k tomu našemu – s jinou historií, jinými lidmi. Svět stvořený jako vlastní životní prostor pro Systém. Mohli byste si vymyslet jakoukoliv alternativní historii, a ona by v Síti mohla fungovat, jako by se stala. Možná to byla jen jiná virtuální realita, ale my byli pouze nezajímavé prvky, které nedokázaly ve zmateném a zaslepeném stádiu svého myšlení dobře rozpoznat, ke kterému z těch světů doopravdy patříme. Pro nás mohly být oba dva skutečné, nebo také ani jeden z nich. Protože pořád jsme nemohli zapřít svůj původ – krev netvorů, hlínu a mořskou vodu.

Jedním ze subsvětů podřízených Systému byl Jinosvět – takové malé sedmé nebe. Původně se jednalo o záchrannou kapsu mezi přechody, která se ovšem rozrostla do gigantických rozměrů. Svět dostal úplně jinou tvář. Lidé se měnili a Jinosvět také. Odtrhl se od hlavního proudu. Nyní to bylo místo podivností a ztracených věcí. Proto jsem pobýval právě zde. A hledal něco ztraceného.

Jednu dobu jsem Jinosvět považoval za místo, kam chodí mrtví. Něco jako nebe, peklo a podsvětí dohromady. Myslel jsem si, že je to shromaždiště duší. Ale pak jsem si uvědomil, že díky tomu, co se mi stalo, mohu přecházet z jednoho světa do druhého. A popřel jsem bohy.

Vracet se a odcházet, ale zároveň v obou trpět, protože ani v jednom jsem nemohl být kompletní. Alespoň zatím.

Kdysi jsem býval člověk. Jak prosté. Všechno mělo svůj řád a význam. Když jsem pozoroval chátrající město Jinosvěta, snažil jsem se vzpomenout na to, jaké to bylo kdysi, když jsem byl mužem. Co jsem tehdy cítil, a co jsem zapomněl.

Jenže teď jsem platil za návštěvníka mimo mateřskou realitu. V Jinosvětě mi bylo umožněno zvolit jakoukoliv podobu. Aniž bych nad tím sáhodlouze přemýšlel, většinou jsem volil svou vlastní, kterou jsem si pamatoval. Obraz, který vídáte léta v zrcadle, si prostě spojíte se sebou samým víc, než ve skutečnosti tušíte. Občas si přikreslíte pár věcí, jako menší nos, delší vlasy, jindy se vám detaily rozmažou a vypaří z mysli a vy je nahradíte novými, takže by vznikla pestrá kolekce upravených já.

Díky tomu, že ze mě vlastně zbyla jen duše nebo něco na ten způsob, jsem mohl procházet do jiných rovin a dimenzí. Mělo to samozřejmě svá omezení a nevýhody, ale když nemáte hmotné tělo, pokud tedy nepočítám mechanického švába, který je sotva dostatečnou satisfakcí za sto devadesát centimetrů masa a kostí, jste rádi, že dokážete vsoukat mysl do přístrojů, které vás budou poslouchat jako kočky lísající se pro pohlazení.

Manipuloval jsem díky tomu s počítači, stroji, kyborgy. Když jsem byl silnější než oni, podlehli mi a já nad nimi získal kontrolu. To bylo mou zbraní. A pro případ, že by se proti mně postavilo něco živého, jsem uměl bojovat. Nebo jsem si to alespoň myslel. Chlapská ješitnost, to víte.

Zachytil jsem podněty neskutečné bytosti. Něco z výrobny Systému se zhmotňovalo po mé pravici. Ležela tam vyhřezlá a nezkonzumovaná zdechlina jakéhosi dobytku. Obrovská kravská lebka byla zpola ohlodaná a vybělená. Na bocích, ve dříve masitých částech, visela suchá kůže. Když jsem zamhouřil oči a podíval se pozorněji, spatřil jsem, že v břišní dutině se něco pohnulo. Zatím to nebylo skutečné, protože se to teprve skládalo. Po prvotním průhledném hologramu to začalo dostávat tvar a fyzickou tíhu. Suché provazce se začaly pomalu pohybovat, obalily kosti a tkáň se upevňovala. Pavučinová hmota překryla kosterní pozůstatky, které se v ní začaly roztápět jako housenka uvnitř kukly, a pak se vytvářelo něco zcela nového. Nohy s novými svaly se postupně rozpohybovaly. Tvor sebou házel, pozvolna se stavěl zadní. Cítil jsem škubání v konečcích prstů, jak se mě smysly snažily upozornit na to, že někdo přepisoval realitu. Soustředil jsem mysl a koncentroval ji do jednoho bodu. Tlak, který mi od vnitřní strany čela způsoboval bolest hlavy, stále sílil.

Konstrukt z organického materiálu se zmocnil kravského těla. Ovládl jej. A pak se ta bytost postavila – hrozivá, s obří lebkou a prázdnými očnicemi. Kopyta se stala přídavnýma rukama pro další lidský pár. Znetvořená kopie minotaura zařvala, následně se na mě rozběhla. Vytáhl jsem pistoli a vystřelil, abych to zpomalil, než budu připraven. Záblesk prozření. Náhle jsem viděl jasně každou částečku v té složité konstrukci budící dojem života. Použil jsem sílu své mysli, abych ji rozložil. Kousek po kousku jsem řvoucí monstrum rozebíral na jednotlivé komponenty, až se začínala rozpadat na prach. Tlaková vlna mě srazila. Sjel jsem nohama po prašné cestě, ale rovnováhu jsem udržel. Kolem mě se snášel černý prach, který světélkoval a postupně mizel. Viditelně tady o mě někdo nestál.

Systém neměl rád vetřelce a byl schopen je zničit. Ale já byl chodec mezi světy. Troufal jsem si říct, že jediný svého druhu. Například obchodníci byli uměle vytvoření, nevydrželi ani v jednom světě – museli neustále přecházet z jednoho do druhého po uplynutí časového úseku. Pak tu byli duchové virtuální reality, kteří nosili k lidem zboží, aby s nimi kšeftovali na hranicích, kde se tyto dva světy protínaly. Nechyběli ani lidé se schopností se připojit, ti však byli omezeni vlastními limity. Smrt v Jinosvětě, stejně v jako jakémkoliv jiném subsvětě, pro ně znamenala fyzický zánik. A pak jsem existoval já. Ani živý, ani mrtvý. A tak trochu zároveň obojí. A to už si žádalo nějakou úctu. Kdybych pobíral alespoň respekt objektu hodného prozkoumání…

Rozlézavý led se šířil všude po Jinosvětě. Stovky bytostí mu padaly za oběť, zatímco všichni naši význační programátoři se snažili zachovat kamenné tváře a dělat ze všech sil, že se nic nedělo. Pravidlo „zapírat“ mělo stále široké spektrum univerzálního použití. Nechápal jsem, co se dělo, ale dalo se předpokládat, že někdo něco důležitého pokazil. Ačkoliv jsem doufal, že se při své návštěvě dozvím pravdu, skutečnost pro mě nebyla až tak důležitá. Hodlal jsem odvést svou práci a vypadnout. Domyslel jsem si, že má přítomnost zde měla problém s neúmyslným zánikem vyřešit.

Rozpraskaná země byla pokrytá jinovatkou. Asfaltově černá hmota ztuhlá v jámách se třpytila krystalky ledu. A tam na obzoru zarudlém krví umírajícího slunce byla věž z kostí a slonoviny. Špice měla z lesklé mosazi a oblouky nad okny tvořila vyřezávaná rohovina. Zdi zdobené stříbrným filigránem pobitým na cihlách se leskly ve svitu vycházejících hvězd. Ale prázdná okna byla studená jako peklo. Jako zmrzlá lebka obrovského zvířete, vyleštěná a vystavená v hale pro návštěvy. Od spodních balustrád porostlých liánami až po horní balkóny byly připevněny satelity, zešikmená střecha se hemžila bezpočtem drátů propletených antén. Přes všechnu tu nádheru opravdu nevlídný to kraj.

Pokračoval jsem dál po svahu. Tamtudy vedla zeď z kamení, ale většinu jí tvořil jen nános z neposlepované břidlice poskládané na hladké strany. Val byl několik metrů dlouhý, ale mnoha lidem připadal jako zeď nářků. Drolící se zvětralé materiály nevydržely všechna tajemství, která se jim lidé snažili vtisknout – za každou cenu načmárat na jejich zdi. Někdy křídou, jindy uhlíkem. Občas také krví nebo močí, když na nic jiného nemáte. Papírky zastrkané do spár odnášel vítr, který kvílel z pouště od pozůstatků staré elektrárny. Otevírat je a číst prý přinášelo neštěstí. Tajemství mělo zůstat tajemstvím, a já nikdy netoužil ty poletující odpadky zkoumat a pátrat po tom, co nesmyl déšť, ani co si kdo vysnil ve slabé chvilce natolik, že ho to třeba přimělo nachodit stovky kilometrů, aby mezi kameny zastrčil papírek s němým výkřikem a doufal, že se mu splní to, co na něj napsal.

Písek narážel do okenních tabulí a trhal plechové střechy z domů. Smrtilky kvílely a poletovaly po opuštěné ulici jako duchové. Jejich svítící tělíčka podobná světluškám se míhala skrze zvířený prach, točila se v nečekaných poryvech větru a poblikávala jako lucerna vysílající morseovku neznámému adresátovi.

Zamířil jsem po hlavní silnici, dávno opuštěné od všech pocestných. Neskrýval jsem se, zatím nebylo před kým. Systém věděl, že tam jsem. Bylo jen otázkou času, než na mě někoho pošle. Kdyby predátoři chtěli zaútočit, už dávno by to udělali, protože pokud nepomřeli hladem, pravděpodobně z něho šíleli. Přesto jsem byl myslí spojen s okolím a vycítil bych zlý úmysl. Doufal jsem, že po mé stopě nepůjdou další garvové. Vláda poslala své psy. Nebylo divu, že situace kolem přechodů mezi světy byla vyostřená, když se ze systémových dat dostávaly na povrch nejvíce utajené informace, aniž by někdo věděl, kdo v tom má prsty. Já jsem koneckonců součástí těchhle podvodů nebyl, ale vláda neměla moc pochopení pro podporu soukromého podnikání. Přechody byly až do odvolání zakázány, což bylo většině nelegálních obchodníků a převaděčů stejnak pro smích. Navíc ty bestie těžko uměly číst, abych jim ukázal lejstro volného průchodu.

Potřeboval jsem jen udělat svoji práci. A jelikož bratr v druhém světě spravoval mé švábí tělo, dostačoval mi čas na splnění. Mým úkolem bylo najít určitou součástku, což nebylo nic neobvyklého. Vláda nám často přihrávala podobné úkoly, hlavně kvůli mé schopnosti dostat se kamkoliv mimo svět. Vyhovovalo jim to především, pokud jsem poškozoval nevládní korporace

Když se před pár dny zjevil v našem zaplivaném bytě v pochybné čtvrti dobře oblečený smokingonosič s několika absurdními požadavky, věděl jsem, že se rýsuje další prácička. Občas jsem se vydával do Jinosvěta kvůli úkolům pro vládu nebo výletům pro vlastní uspokojení. Jenže každý splatný šek se do děravé kapsy jednoduše hodí, a tak jsme museli občas brát i něco navíc. Věděl jsem, že to nebude jednoduché. Dobře placené práce nikdy nejsou jednoduché, zvláště když je odměna tak lákavá. Většinou se počítá, že si ji nikdy nebudete moci vybrat, neboť pravděpodobně vaše ostatky najdou uprostřed odpadků plovoucích v mastné skvrně na řece. Jenže já si byl v Jinosvětě jistý, protože ačkoliv jsem mohl cítit bolest a prožívat všechno, jako kdyby to bylo opravdové, mé fyzické tělo neutrpělo žádnou újmu. Byl jsem jen duše spojená tenkými nitkami se životem. Proto pro mě přednesené požadavky nebyly nesplnitelné. Netušil jsem od zadavatele, co onen předmět je, nebo jak by měl vypadat. Údajně to byla součástka z řídícího srdce Jinosvěta a potřebovali ji k jeho opravě. Nevěřil jsem tomu ani za mák. Ale byl jsem zticha. Stačilo mi, že ji najdu a věděl jsem, že ten předmět okamžitě poznám. Jenže v tak velkém datovém rybníku jsem mohl hledat měsíce a roky. Proto jsem navštívil svého starého přítele, který mi doporučil najít jistou osobu. Měla být s tou věcí spjatá, buď jako návrhář nebo její součást. Najít ztracenou dívku, která utekla ze skutečného světa nebylo tak těžké. Údajně měla něco společného s komponenty v Systému, takže o součástkách věděla své. Těžko tomu věřit, ale jeho agonické drogové výlevy dávaly smyslu asi tolik jako enochiánské písmo otočené o devadesát stupňů. Mozek měl prožraný tolika halucinogeny, až jsem se divil, že mu nevytéká ušima. Za drogy a peníze pro mě udělal cokoliv. A nejhorší šíleností na tom bylo, že ten geniální profík, který stavěl světy, nakonec skončil jako žebrák prahnoucí po dávce podělaného bílého svinstva. Žbleptající, slintající a většinou končící na zemi v odpadcích a vlastních tělních tekutinách. Lidstvo bylo zkažené až hrůza. Když nám takhle odcházeli rozleptaní bohové Všehomíru, jak jsme měli jít příkladem světlejším zítřkům…

Můj zdroj sice nebyl vždy spolehlivý, ale když jste nevěděli, kde začít, byla to nejlepší cesta. Dívka se hledala daleko lépe než nemrtvá věc. Vlastně nevím kolik jí asi bylo, ale podle fotky, co jsem našel, vypadala na osmnáct, což bylo pekelně málo. Týdny jsem pátral po jejím kódu. Dokázal jsem ji vyhledat v Síti, ale nezůstávala na jednom místě, takže jsem se musel honit po všech těch neskutečných městech. Nevěděl jsem, jestli tušila, že po ní někdo jde, ale každopádně pokud ne, chovala se zatraceně chytře.

Doufal jsem, že celá tahle schovávaná k něčemu bude, protože můj informátor měl podivné chutě, co se týče drog, a fet mu občas zamotal jazyk do uzlu. Nikdy se nemýlil, to ne. Ale nemusel jsem ho vždycky pochopit správně, protože blábolil nesmysly.

Najednou jsem ucítil přítomnost někoho přede mnou. Zpozorněl jsem a soustředil se, abych zjistil jeho úmysly, ale patrně se nejednalo o humanoidní bytost, soudě dle zmatenosti a rychlého střídání emocí. Pomalu jsem se přikrádal na rozcestí se zbraní napřaženou před sebe, ale nic se ani nepohnulo. Vyběhl jsem, ale mířidla se zastavila na vyhublém psovi, který mě pozoroval napůl vrostlý do starého stromu. Proto nejspíš nemohl utéct a ani se pořádně hýbat. Oddychl jsem si. Možná jsem neměl tak zbytečně přetěžovat nervy.

„Mám sny za babku, nechceš? Dobrý zboží!“ zachroptěl pes.

„Ne, díky. Švábi nesní.“

„Nevypadáš jako šváb,“ namítl.

„Hledám jednu dívku,“ řekl jsem, ignorujíc jeho námitku, a poslal mu vzpomínku na fotografii.

„Viděl jsem ji. Ale něco chci.“

„Co?“

„Krev. Dáš mi krev?“ zeptal se lačně, oči mu zazářily.

„Kde jsi ji viděl? Kam šla, ty systémový pse?!“ zeptal jsem se tvrdě.

„Do přístavu. Nejspíše bude ještě ve městě nebo poblíž. Poslední datace,“ naklonil hlavu na stranu jako by se zaposlouchával do toho, co mu našeptával tok informací, „na křižovatce Rybího trhu, pak pokračovala směrem k Nočním útesům. A nebyla sama.“

„Kdo byl s ní?“

„Muž.“

„Jaký muž? Někdo ze Systému? Nebo s ní někdo přišel?“

„Náš člověk,“ odpověděl.

Začal mi očenichávat zápěstí, takže jsem raději vstal z podřepu, vytáhl nůž a řízl se. Do skuhrající tlamy ukáplo pár kapek mé syntetické krve. Rána se po několika vteřinách zase vymazala.

„Chutnáš jako noční můra,“ postěžoval si pes, ale přitom se spokojeně olizoval.

„Nestěžuj si,“ zpražil jsem ho a zanechal jej jeho osudu.

Do přístavu to nebylo daleko. Doufal jsem, že tam tedy bude. Něco se tam událo, protože virtuální realita s ní počítala, jako kdyby do ní patřila. Trochu jsem popohnal tah Sítě a poposunul se o několik kilometrů dopředu. Vzduch se kolem mě rozčeřil. Z nosu vytryskla krev. Utřel jsem ji hřbetem ruky, ale ta malá oběť se mi mnohonásobně vyplatila. Svět se prohýbal a skučel. Systém simuloval dojem života, ale byl opravdu živý? S tak pokročilou schopností analýzy dat měl vlastní osobnost. Neučil se – věděl všechno. A přesto…

Aglomerace tonuly pod mlhovitými nánosy smogu jako vychrleného z dračího chřtánu. Kontury budov, továren a soch se rozmazávaly v oparu, komíny plivaly vlny kouře, který rozostřoval stíny poletujících ptáků do bizarních tvarů. Temnota se držela za mlhou. Obrovské přídě s okovanými boky se náhodně objevovaly na obzoru. Lodě vyplouvaly z oparu. Ráhna i plachtoví. Všechny ty sloupy, připomínající polámaný les zkosený bouří, vytvářely složitou mozaiku přístavního života. Vítr rval plachty z králičích kůží a voskovaných látek. Cinkot lodních zvonců dokreslovalo krákání racků u mola. Všechno bylo jako z černobílého filmu s truchlivou melodií ranní melancholie. Šeď a všednost práce. Exotičnost zboží nejen v podpalubí – to byly kontrasty, stejně jako opálená těla mohutných lodníků a zahalených aristokratických paniček, jejichž bledá, téměř až mrtvolná kůže nikdy nepocítila přímý dopad slunečních paprsků pod všemi těmi závoji, klobouky a paraplíčky.

A na chodníku ležely mrtvé včely místo tradičního dláždění. Kam padl meč, tam dnes stály titánské hradby. Zničená sousoší politiků, kterých si lidé začali vážit až po smrti, protože na jejich místa přišli ještě horší. Busty dávno zapomenutých vojevůdců, u nichž se ráno opilci dohadovali, jaká jsou jejich pravá jména nebo popřípadě na jakých frontách bojovali, sloužily jako holubí toaleta. A pak tam stála také rozstřílená sousoší milenců s pořezanými tvářemi. Ani na ty jsem se nepamatoval, a to už jsem zde byl několikrát. Možná tady předtím nebyly, ale možná jsem ty vzpomínky prostě smazal. Potřeboval jsem se hlavně uvolnit, abych mohl přečíst stopu, kterou po sobě zanechával můj cíl. Všechno, co se v Jinosvětě dělo, se někam ukládalo. Proto jsem sedl na útes, pozoroval moře a hledal proud, který po sobě dívka zanechala. Našel jsem ho jako hřejivou linku protkanou krajinou. Údaje staré sotva méně než pozemských dvacet čtyři hodin. Zavřel jsem oči a soustředil se. Přečetl jsem poslední tok informací, který mi byl dostupný.

A ona běžela k pěnícímu moři azuritových vln, drásala si holé nohy o rozeklané útesy. Smála se a plakala zároveň, protože kdysi dávno zapomněla své jméno a té noci ho získala zpátky. Vyryto na vnitřní stranu dělohy ve změti pohybů, kterými si rozedřela záda do krve o písek na pláži. Ve vlasech slepených solí jí zůstaly větve jeřabin a rudé plody podobné bradavkám jejích ňader. Šeptala mu do ucha kódy dávno zapomenutých sítí a hesla, která neměla být nikdy vyslovena. Bledou rukou přitom bloudila po jeho rozkroku. Přejížděla po mechanických vylepšeních a vyleštěných kovových komponentech. Vklínila se mu kolenem mezi stehna, když spala. Teď ho objímala a zahřívala svým tělem, aby jí nevystydl a on ji svíral pevně, aby neodletěla, až se kybernetičtí ptáci probudí ve svých hnízdech z drátů a ramínek ukradených ze šatních skříní.

Ano, byla tam. Alespoň někdo si to užíval. Donutil jsem rozlámané tělo, aby se dalo do pohybu. Připadal jsem si, jako kdybych na pár okamžiků zkameněl.

Vydal jsem se směrem, který jsem odhadoval, že si vybrala. Nejspíš zůstávala s tím neskutečným chlapcem. Cítil jsem na ni také neblahé vzpomínky, nejspíše nějaká rezidua z dětství. Šťastní lidé sem sotva kdy chodili, takže se nebylo čemu divit. Nikdo neutíká ze světa, kde má všechno.

Pustil jsem se do svahu, odkud se po serpentinách vinula úzká cestička. V dálce jsem viděl obrys osamělého stromu. Pospíšil jsem si, kousek cesty dokonce běžel, abych nemusel znovu používat přesun.

Nicota přicházela k ránu, za rozbřesku. Číhala v ustupujících stínech, ale jakoby čekala na znamení slunce, nezaútočila dřív, než první paprsky rozpálily zenit do zlatova. A oni dva byli pod Stromem života. Zmoklí jako racci, kteří se dole rvali o chcíplé ryby vyplavené mořem.

Blikalo mi v hlavě, že jsem ji našel. Byla to určitě ona. Seděla schoulená u letitého kmene. Měla ústa zčernalá šťávou z moruší. Zřejmě spala a opírala si hlavu o kolena. Její přítel ležel v louži vyzvracených železných hoblin. Nemusel jsem mu věnovat příliš mnoho pozornosti, abych si uvědomil, že je mrtvý, ale zase ne natolik vychladlý, aby byl smazán. Klekl jsem si k  dívce a zatřásl jí ramenem. Probrala se až po chvíli naléhání. Možná měla v hlavě nějaký z těch implantátů s umělou inteligencí. Toho jsem se mohl po právu bát, protože tyhle věci byly odjakživa nevyzpytatelné.

„Co se děje? Kdo jsi?“ zeptala se nevinně, ale pak jí pohled padl na mrtvé tělo. Šokovaně si přikryla ústa a rozkřičela se. Bušila do mě pěstmi, jako kdybych to byl já, kdo ho zabil. Chytil jsem jí ruce, aby se zklidnila.

„Nemůžeš šoustat systémové výtvory, nevydrží to,“ řekl jsem pomalu, ale nepříliš ohleduplně.

„Cože? Jak to myslíš?“ vychrlila na mě se slzami v očích. Pak si to teprve uvědomila. Padla k mrtvému tělu, jako kdyby ho chtěla vzít do náruče, ale byl jsem si jist, že ji ten puch odradil.

„Musím snad říkat, že jsi ho zabila?“ optal jsem se.

„Kdo jsi?“ zeptala se ostře.

„Můžeš mi říkat Ichabod. Měli bychom si promluvit, pokud nemáš něco lepšího na práci.“

„Proč tady jsi?“

„Abych tě zachránil,“ řekl jsem, „A abych zachránil ostatní před tebou,“ dodal jsem trochu škodolibě a nutno říct, že mi za to nebyla dvakrát vděčná. Vypadala, jako by procitla ze snu, který se změnil v noční můru. Dřív se opájela radostmi nově poznávaného světa, který se jí dostával pod kůži. Vypadalo to skvěle. Ale pod tím vším byla cizost počítačů, matoucí a krutá pravda chladně vykalkulovaná do posledního desetinného místa. Snít o Jinosvětě a žít v něm není totéž.

Prošli jsme se na jeden z útesů, abychom nemuseli být u těla v tom nepříjemném smradu. Zamlkle si mě prohlížela. Pořád bych jí tipoval stejný věk, jako poprvé, ale narozdíl od fotky měla světlé vlasy, asi si v nich připadala víc sexy. Taky si z obličeje vymazala pihy a měla delší řasy.

„Jsem Shirlyn.“

„Já vím.“

Nemusel jsem si být jistý podle instrukcí, ale cítil jsem svým šestým smyslem, že do Jinosvěta nepatří. Nebyla odtud.

„Takže ty jsi někdo, kdo cestuje skrze přechody?“

„V podstatě se to dá tak říct.“

„Slyšela jsem o tobě. Není moc lidí, kteří to umějí. Ale proč jsi tady…?“

„Pátral jsem po tobě už několik dní.“

„Proč?“ zeptala se podezřívavě.

„Potřebuji pomoc. Hledám jistou součástku. Údajně by si mohla vědět, co a kde to je.“

„Nic ti neřeknu,“ ona hned na to.

Shovívavě jsem se usmál dětinským vráskám jejího čela.

„Je to tajemství pro tebe důležité? K čemu ti je ta věc? Proč jsi vlastně utekla ze skutečného světa? Nenapadlo tě, že tě budou hledat?“

„Od nás nikdo nevychází ven, aby se stýkal se světem,“ vysvětlila. „Utekla jsem proto, že jsem šílená.“

„Takže jsi půl napůl, ale víc mrtvá.“

„Je to nějak výjimečné?“

„Ani ne. Já jsem jinak šváb.“

„Takže tady jsi člověk, ale ve skutečném světě jsi šváb?“

„Jsem pořád člověk, ale ve skutečném světě mám švábí tělo.“

„Takže jsi taky umřel?“

„V podstatě ano.“

„Ale jak můžeš být natěsnán v broukovi? Není to nepohodlné?“

Ta otázka mě donutila překvapeně pozvednut obočí.

„Duše se vtěsná i na čip, na těle nezáleží.“

„Ale jak to, že jsi neumřel stářím? Cožpak šváb žije jako člověk?“

„Je to syntetické tělo, má jen biologické přídavky.“

Přikývla, ale výraz mi napověděl, že to příliš nepochopila. Má schránka jen vysychala, nijak se neopotřebovávala, nehnila a nerozkládala se jako masité tkáně větších zvířat. Toužil jsem po tom, abych ji jednou v lidském těle mohl rozdrtit pod podrážkou boty, ale zatím se mi to nikdy nepodařilo. Ta nenávist ke světu a všem jeho nepochytitelným veličinám, které jsem si v duchu personifikoval, se zvyšovala za každý den, který mi ukradli, když mě poslali na onen svět. Po letech jsem rezignoval na plané a naivní očekávání toho, že všechno má nějaký vyšší smysl. Život byl jiný, než to, co nás učí od dětství. Příliš mnoho předvídaností, příliš mnoho ironie a sarkasmu. Všechno až moc očekávatelné na to, aby bylo jen hříčkou špatných náhod na špatných místech; černý humor, který jsem kdysi míval rád, mi teď ani nepřipadal vtipný. A na koho si mohl člověk stěžovat? V podstatě na nic! Mohl se jen dál ohlupovat tím, že za vším někdo stojí. Někdo, kdo nám hází klacky pod nohy. Zasraný systém, zasraná vláda, zasraná náhoda, smutek, štěstí, spravedlnost! A stejně jste byli pořád na dně.

A tak vztek a nenávist k vlastnímu provizornímu tělu a lidské společnosti přetrvávali. Šváb. Někdy bych nejradši zapomněl na všechno, čím jsem a čím jsem byl. Stačilo tak málo. Jen zmáčknout tlačítko a všechno bylo pryč. Vyhozené v zapomnění. Nebytí. Všechno, co jsem věděl. Co tvořilo mě. A co jsem zapomněl.

„Kde je ta součástka?“

„Moje skříňka,“ řekla a ukázala si na hruď. Chvíli jsem si prohlížel její bujné poprsí, když mi nehrozilo, že mi jedna přiletí, ale pak jsem nechápavě zakroutil hlavou.

„Skříňku… každý má v sobě takovou malou cínovou skříňku,“ vysvětlila a poklepala si na srdce.

„Cínovou skříňku? Co je to? Nějaký přístroj? Myslíš centrální mozek AI nebo poháněč srdce, opravátora systému?“

„Ani jedno z toho. Cínová krabička je technický přístroj, ale uvnitř je něco nepochopitelného. Kus Jsoucna. Něco, co nejde vidět ani chytit, ale dělá nám to osobnost.“

„Myslíš duši?“ dotázal jsem se opatrně.

„Někdo tomu říká duše.“

„Proč chtějí tvoji duši? Jsi kyborg, podle toho, co jsem o tobě našel. Neměla bys mít duši!“

„Oni je jedí. Konzumují duše z cínových skříněk uvnitř vylepšených lidí. A pak se s nimi spojují.“

„Přebírají data jejich vzpomínek, to by dávalo smysl,“ zauvažoval jsem.

„Je to rituál. Vcelku běžný.“

„Takže jsi spáchala sebevraždu, protože ses bála, že tě připraví o duši tím, že ji sní? A zároveň ta tvá duše je tou součástkou?“ ujišťoval jsem se.

Mlčela, ale její pohled byl dost výmluvný.

„Jak ses sem vůbec dostala?“ zeptal jsem se.

„Jsem šílená,“ řekla znovu. Věděl jsem, co tím termínem myslela. Používali ho pokažení. Když hrozilo, že se jí svět rozpadne pod nohama, raději volila útěk a částečnou sebevraždu.

„Dostat tě zpátky bude obtížné…“

„Jenže já tam nechci. Bojím se o duši.“

„Jak víš, že ji máš? V podstatě už teď nejsi ani tělo. Jak můžeš vědět, co je duše?“

„Já mám duši. Mám ji, protože to cítím,“ řekla a přiložila mi dlaň na svá ňadra. Cítil jsem zdánlivý tlukot srdce.

„To není duše.“

„Ale je, poslouchej.“

Povzdychl jsem si. Nechtěla se mi hrát ta hra a vysvětlovat něčemu neživému, že je to jen kus kovu a syntetických materiálů. Neměl jsem v úmyslu přivádět roboty na pravou víru, ani se pídit po tom, jestli mají kyborgové duši. Sám jsem si nebyl jistý, co to vlastně duše je. Ale pak jsem to najednou ucítil. Její přítomnost se rozvalila kolem ní jako příboj. V dlani mi začalo prudce, až bolestivě tepat teplo. Nebyla to jen měkkost její kůže, ale opravdové vnitřní světlo, které mě prostoupilo, naplnilo a na jednom místě to ťuklo o něco, co jsem nedokázal pojmenovat. Bylo to, jako kdyby mi někdo dal do srdce ránu elektrickým proudem. Na pár zlomků vteřiny mi bylo nádherně a já si připadal jako součást univerza. Ale přesto jsem nedokázal věřit, že je vysvětlení tak lehké. Že v sobě máme každý malou cínovou skříňku, ve které je schováno naše „já“. Co jsem věděl určitě bylo, že jsem býval člověk. Živý, s vlastním rozumem a inteligencí. Ale teď jsem byl duch. Nebo spíš duše – projekce promítaná do jiného světa, protože v mém vlastním skutečném světě jsem byl jen souhrn vlastností, částečných vzpomínek emocí a vzorů chování přepsaných na čip. Měl jsem příliš hrdosti na to, abych se považoval za soupis jedniček a nul. Na to mi zbyla chlapská ješitnost. Ale kdo byla ona? Opravdu měla v sobě cínovou skříňku? Byla to nějaká metafora nebo opravdová duše? Takovou jako jsem míval já, než jsem umřel? Připadal jsem si jako pomatený blázen, který běhá nahý v nukleárním dešti a hledá bílé králíky. O čem jsem to vůbec přemýšlel?

Chytil jsem ji za ruku a přitáhl ji k sobě. Dívala se mi do očí a hledala v nich odpověď na to, jestli jí věřím nebo ne. Nic jsem neříkal, protože jsem ji mohl ranit. Další prostoje jsem si nemohl dovolit. Musela být co nejdříve zpátky v reálném světě mimo Síť. Stejně tak jsem si měl pospíšit i já, protože jsem tu byl dlouho. Potřeboval jsem vědět, kde ta součástka je. Nebylo možné, aby…

Jenže ve mně neustále hlodal stín pochybností. Co když říkala pravdu? Co když ji opravdu chtějí sníst? Nejspíš jsem neměl na výběr, neboť v Síti jsem nemohl zůstat věčně, a kdykoliv bych se vrátil, musel bych použít některý z portálů, abych ji mohl přivést sebou. Vždycky by se našel někdo, kdo by o tom věděl.

„Dokážeš fungovat bez té součástky?“

„Jen chvíli. Nakonec umřu. Nefunguje beze mě a já nebudu dlouho fungovat bez ní. Zbyde jen prázdné tělo.“

„Proč tvoje rodina jí duše nebo vlastně ty cínové skříňky?“

„Je to dávný rituál. Celá naše rasa se drží starých zvyků. Nedostali duši, tu pořád chtějí. Ale já jim ji nedám. To bych teprve umřela doopravdy.“

„Takže taková malá buřička, co?“ uchechtl jsem se. Nechat se vymazat nebylo totéž, co umřít. Jestli ji pěstovali v karanténě od zbytku světa, nedivím se, že se vzepřela.

„Nejsem ničí majetek,“ sykla.

Pochopitelně. Když to řeknu s nadsázkou, tak sebevraždou odešla do Jinosvěta. Když ji Systém vymazal, nezmizela. Zůstávala ukryta v datových pozůstatcích mezi odstraněnými a napůl smazanými soubory. V mém případě se něco takového taky stalo. A v podstatě to byl problém i současných rozbrojů kvůli nevhodnému obsahu, který dostávala veřejnost do rukou. Mám pocit, že když se někdo naboural do vysílacího studia a během papežova projevu začal pouštět porno s nezletilými dětmi, které si pán svatý natáčel ve volném čase, ačkoliv si byl jist, že ho dávno zničil, dav ho roztrhal na kusy. Jeden pouliční prodejce mi necelé dva dny po tom nabízel jeho zaručeně pravý ukazováček. Jelikož papeže s největší pravděpodobnosti za pár let kanonizují, nejspíš by to byla dobrá investice do budoucnosti.

Říkal jsem si často: Proč taková data existují, když nikdo nechce, aby o nich kdokoliv věděl? A zcela jednoduchá odpověď zněla: Protože nic nejde smazat tak, aby to opravdu zmizelo, a špatné věci mají tendenci se vracet a objevovat se v nevhodných chvílích jen z čiré škodolibosti osudu, protože je nikdo nechce.

Společnost byla velmi variabilní ve všech smyslech toho slova. Shirlyn a její rodina asi nebyli vzhledem dosti posunutým měřítkům slušnosti nic výjimečného. Prostě jen rituálně jedli duše. Nevím, proč to ve mně vyvolávalo takový odpor.

Věděl jsem o existenci lidí, kteří se chtěli zamilovat na inzeráty. Vyhledávali nelegální podniky, které překupovaly zboží od databank, a pak jezdili randit s mrtvými simy. Nevím tedy, jak probíhal nějaký tělesný styk s mrtvými předky, ale určitě nezůstalo jen u toho, aby si dopřáli pár holografických francouzáků mezi davy k smrti naštvaných lidí, kteří jedou večer domů z práce. Ale pojídat něčí duše…

Navíc pro vládu zjevně bylo důležité tu součástku mít. Dokonce natolik, že jim nevadilo dát někomu nehoráznou sumu, aby se vypravil do Systému. Nebo se chtěli zbavit nepohodlného svědka, který věděl něco, co neměl, a vše ostatní byla jen zástěrka?

Co pro ně bylo tak potřebné? Stará a přežitá víra zakořeněná v nich tak hluboko, že i když byla zcela mimo naše chápání, nevzdávali se jí a slepě poslouchali své vůdce? Nebo Shirlyn věděla něco, co mělo stonásobnou cenu zlata?

Jsou věci určené k „nekonečné“ recyklaci. Vzpomínky předků se nedaly používat donekonečna, měly sice originalitu nebo dobré nápady, ale už byly zastaralé a pro náš svět opotřebované. Lidstvo se řítilo k nevyhnutelné degradaci. Železo můžete natřít, ale jednou stejně zkoroduje. Nic nevydrží věčně, ani ryzí myšlenka, ani neposkvrněná mysl. To od ní chtěli vycedit z toho malého nic v cínové skříňce? Záznamy a vzpomínky? Co jiného by pro ně mohla mít tak cenného? Přemýšlel jsem.

Něco se pohnulo na okraji mého zorného pole. Instinktivně jsem sáhl po zbrani, ačkoliv jsem si nebyl přesně jistý, co to je. Štíhlé tělo se mihlo vzduchem. Nějak jsem si uvědomil, že nestihnu zareagovat, i když jsem si toho všiml včas. Lidská mysl mě ve světě Systému příliš omezovala. Oproti čistě neskutečným výtvorům jsem byl pomalý. Něco do mě prudce narazilo. Strhlo mě to, ale stačil jsem svým tělem ochránit Shirlyn. Stála jako opařená, když mě pes přitiskl k zemi a zakousl se mi zezadu do ramene. Praštil jsem ho loktem. Čelisti se kolem mě svíraly jako skřipec. Vykřikl jsem a zvrátil hlavu, jak se ta bolest nedala vydržet podobná tisícům dýk, které se zabodávají do masa. Zaklonil jsem se a snažil se bestii dostat pod sebe. Skončili jsme jako změť mrskajících se těl. Mlátil jsem zvíře do čenichu, ale ono znovu a znovu chňapalo po všem, co se kolem něho mihlo. Dívka nekřičela, jen ohromeně stála a přihlížela. Pes mě popadl za límec a začal se mnou házet, takže se mi podařilo uvolnit ruku, kterou jsem si přilehl. Vystřelil jsem a zvuk té rány se rozléhal kolem jako ozvěna, ačkoliv z hlediska fyzikálních zákonů to bylo zhola nemožné. Mrtvé tělo mě přitisklo k zemi, zalila mě vlna teplé krve. Lapal jsem po dechu, jako bych minuty, co jsme se rvali, ani nedýchal. Nohy se mi klepaly. Málem jsem se na ně nepostavil. Doufal jsem, že to Shirlyn nebrala jako pochybení. Z prokousnutého ramene mi crčela černá krev. Rudá byla psa, kterému jsem dal předtím ze soucitu napít tu svou, a tím jsem ho lidskou esencí změnil v krvelačnou bestii. Systém ho mohl využít jako nástroj, aby se mě pokusil zničit. Podcenil jsem ho. Celou dobu mě sledoval, věděl, co dělám, na co myslím, a kdo jsem. Ale zabít někoho bylo jednoduché. Možná až příliš. Raději mě studoval, učil se. A já se učil o něm.

Vlasy jsem měl slepené krví zvířete. Černé prameny mi padaly do obličeje, jiné se mi ježily, jenže já se neměl k tomu, abych si je upravil, takže jsem musel vypadat ještě zanedbanější, než předtím. Krk mi ta bestie rozsápala, když se snažila dostat k obličeji. Cítil jsem, jak mé nervy prostupuje bolest, která, ačkoliv byla zpočátku nesnesitelná, nyní otupovala. Rány se pomalu zacelovaly, ale oblečení zatím zůstalo špinavé a vlhké. Pohlédl jsem zadýchaně na Shirlyn, která stále ohromeně stála s mrtvolou u nohou, dlaní si zakrývala ústa. Hlavou mi probleskla myšlenka na to, jak mě asi teď vidí, když mi přes poškrábaný obličej tekly proudy krve a očima, které už spatřily zbytečně mnoho, jsem ji pozoroval.