Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Rozprávka o chorom kráľovi a zlatom vtáčikovi

Janko Kráľ

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Michal Garaj, Viera Studeničová, Miriam Mládková, Peter Krško

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-87-9

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Janko Kráľ. Súborné dielo. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1959. 742 s. Ondrej Mrlian, šéfredaktor. Jozef Felix, zodpovedný redaktor. Zlata Maderová, technická redaktorka. Elena Chorvátová redigovala. Daniel Šulc redigoval.

Rozprávka o chorom kráľovi a zlatom vtáčikovi

[1]

(Izba — kráľ na posteli leží chorý.)

KRÁĽ:

Dakoľko už rokov ležím

a ešte nič, len choroba

a choroba — a na telo

vždy väčšia a väčšia mdloba.

Ledva dýcham, ťažko mi je,

vždy ma v prsiach viacej kole

akoby ma dač’ stískalo —

čo deň, čo noc väčšie bôle.

Bôle rastú, mňa stískajú.

Dosť som hľadal spomoženie

a preds’ dák’ je neosožné

všetko doktorské liečenie.

Už niet hádam toho lieku,

tej káry pod strechou neba,

čo b’ ma nebola trápila,

takže som celkom bez seba.

Nazvolával som doktorov,

koľko ich je len na svete:

Ak mi váš liek dač’ spomôže,

toľko, toľko dostanete.

Prišlo ich tu na tisíce,

ako s dažďom čoby prišli;

Kumštovali, trápili sa —

ako prišli, preč odišli.

Žiadnu zmenu ich lekárstvo

čo by mak neurobilo,

iba že ma na palicu

tenuštičkú prevrátilo.

Predtým som len ako-tak bol,

kedy-tedy som hore vstal,

ale teraz už ako klát —

čo by oheň na mňa padal.

Ani rušiť, ani pohnúť —

také to je spomoženie.

Čo hneď v tú minútu zomriem,

nechcem takéto liečenie.

Človeka len ak’ haringa

vysušia medicínami

a inšie nič — to sú potom

chýrečnými lekárami.

Vraj, kto má zomrieť, ten zomrie —

Preč’ ho hneď tak nenecháte,

ale zo všetkých možných síl,

ak’ môžete, len ciciate.

— Ešte sme to vynechali,

ešte je nie kúra všecka.

A to o chorobu nejde,

no o priechode do vrecka.

Môže jed byť, môže strela,

nejde o to, či to hojí,

o spomoženie im nejde,

no či vrecko hodne stojí.

Tu rady, schôdzky a pletky —

myslel by si, že mŕtveho

vzkriesia — čakáš, máš nádeju,

a z toho nič zo všetkého —

čo by mak…

(Cengá. Príde sluha.)

Hej, ministra sem!

(Minister príde.)

Chlapče, to ti prikazujem,

hoc’ som ako slabý, chorý,

preč so všetkými doktory!

Vyžeň s palicou z krajiny,

nech ľud neklamú — mršiny.

Nech ľud biedny necicajú —

tí zomrú, čo zomrieť majú.

Ešte dnes preč — život nie hra,

nenájde to, keď raz prehrá.

Nechcem ich v mojej krajine,

nech raz tá hnusnosť pominie.

(Minister odíde.)

Teraz som sám v rukách božích

slabý ako malé dieťa,

ale dieťa bez rodičov,

čo sa nehodí do sveta.

Mám síc’ deti, ale čože

dieťa pomôže dieťaťu.

Keby bohatstvo pomohlo —

no, daj pokoj striebru, zlatu.

Za zlato len jesť, napiť sa,

no, to ti už ľudia dajú;

aj všetko urobiť sľúbia —

ale ako vykonajú!

Fragnári, Židia daromní

— čo skapeš, never Židovi —

dieru dierou nezaplátaš,

Žid len chce bohaté lovy,

a nič viacej. On necíti,

keď sa trápiš, nespíš v noci,

škrípeš zuby, bruchom stískaš,

hádžuc sa hľadáš pomoci.

On si ak’ ku čižme sadne,

na kopyto naťahuje

hvízdajúc si. Ťažko tomu,

kto raz tento svet probuje.

Zase ma dač’ hryzie, štípe,

zase horšie, zas ma kole —

sliny horké ak’ blen husté,

v hlave akoby mal mole,

ak’ by ma po hlave mlátil,

zrak mi sivá hmla zastiera.

(Cengá. Príde jeden.)

Najjasnejší panovník, kráľ,

či neposlať pre pátera?

(Kráľ sa zase vzmôže.)

Nespomínaj! Daj mi pokoj

s tými sprostými pletkami —

dosť som už mal ako žien

hnevu s tými maškarami.

Koľko ráz v chorosti myslím

na farára, na pátera,

toľko razy ma zatrasie,

ale len slov pustých miera,

kopa ako hŕba hnoja

o časnosti, o večnosti,

a to všetko také pusté,

že niet väčšej bláznivosti.

Ako slama žitná, ostrá,

čo je nie ani pre voly —

to biednemu potešenie,

keď je ako v tŕní holý.

To potom ži, to potom jedz,

to ti dodá novej sily —

to ťa na nohy postaví,

keď sa ti k večeru chýli.

To pre ľudí tých, čo trpia,

také hovoriace kláty —

kto na váš liek sa opiera,

ľahko chuť k všetkému stratí.

Maškarády — vaša viera!

Vy nesiete potešenia —

dôvody, trpké dôvody,

že nieto v svete spasenia,

že niet nič — nič… Na vás sa dať?

Vezmem nôž, všetko zapľujem,

zakľajem pustote hnusnej

a v minúte sa prepadnem.

Boli tu už dakoľko ráz,

ale ani len spomínať;

čo na nich si len pomyslím,

horšie ma vždy začína klať.

Mrak hustne nad mojou hlavou

a priepasť sa mi otvára —

priepasť pustá, priepasť temná,

priepasť, čo všetko vytvára.

(Myslí a ukazuje sa veľmi omrzlým.)

Ľud viesť — keď mu chybí čosi!

A to takí svetlonosi!

(Myslí.)

Blato, hnileť, hnoj, črviaky —

to je potom pre štepenia —

fľaky, špiny, — ale, Bože!

Bože — chrám — viera spasenia,

Bože — —

(Cengá a povie tam stojacemu.)

Ministra zavolaj!

Koniec ukážky