Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Vojna svetov 1

Príchod Marsanov

Herbert George Wells

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2018 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2018 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Bohumil Kosa, Dušan Kroliak, Darina Kotlárová, Martina Pinková, Zuzana Berešíková, Vladimír Böhmer, Igor Čonka

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0323-1

Pôvodná publikácia

Herbert George Wells. Vojna svetov. „Bibliotheka“, účastinárska spoločnosť. Bratislava 1933. 206 s. Vladimír Roy preložil.

Bibliografické poznámky

G. H. Wells: Vojna svetov

(The war of the worlds)

Preložil Vladimír Roy

Žatva

Edícia domácich a cudzích autorov

Rediguje Tido J. Gašpar

Sväzok I.

Séria 1.

1933

Vydalo nakladateľstvo „Bibliotheka“, účastinárska spoločnosť v Bratislave

Jediný autorizovaný preklad

Kniha prvá. Príchod Marsanov

Kniha druhá. Zem v moci Marsanov

I. Predvečer vojny

V posledných rokoch devätnásteho storočia nebol by nik veril, že ľudské veci budú bystro a zblízka pozorovať bytnosti, vyspelejšie ako je človek a jednako tak smrteľné, ako je on sám; že jeho namáhania budú skúmať a bádať azda práve tak podrobne, ako keď on pod drobnohľadom pozoruje pohyblivé stvorenia, čo sa hmýria v kvapke vody. Ľudia na tejto zemi s nekonečnou ochotou starali sa o svoje malicherné veci, súc presvedčení, že vládnu nad všetkým. Nik nepomyslel na to, že staršie svety v priestore môžu byť pre ľudstvo zdrojom nebezpečenstva, a ak aj, tak myšlienku života na nich pokladali za nemožnú a pravde nepodobnú. Je čudné spomínať niektoré náhľady tých zašlých dní. Obyvatelia zeme väčšinou si predstavovali, že na Marse sú ľudia azda inferiórnejší ako sú oni sami a ochotní sú prijať výskumnú výpravu. Jednako intelekty, ktoré sú v pomere k nášmu rozumu také, ako je náš um, keď ho porovnáme s umom zvieraťa, intelekty nesmierne, chladné a nesympatické, hľadely cez vír priestoru závistlivými očami na túto zem a pomaly a iste snovaly plány proti nám. A na začiatku dvaciateho storočia prišlo veľké rozčarovanie.

Azda ani nemusím pripomenúť čitateľovi, že planéta Mars otáča sa okolo slnca v priemernej vzdialenosti 140.000 míľ a od slnca dostáva sotva polovičku toho svetla a tepla, ktoré dostáva Zem. Ak je v hmlistej hypotéze kus pravdy, musí byť starší ako je náš svet a život na jeho povrchu skrsol oveľa driev, ako vznikla naša zem. Keďže Mars sotva má sedminu objemu našej zeme, vychladol oveľa prv na stupeň teploty, v ktorej mohol skrsnúť život. Má povetrie a vodu a všetko, čo je k životu potrebné.

Ale človek je natoľko márnivý, natoľko zaslepený svojou márnivosťou, že do konca devätnásteho storočia neprišlo na um ani jednému spisovateľovi, že sa tam už dávno vyvinul intelektuálny život a vonkoncom aj nad zemskú úroveň. Tiež nik nevedel, že Mars, súc starší ako naša zem, sotva so štvrtinou povrchného priestoru a súc ďalej od slnca, musí nevyhnutne byť ďalej od začiatku života a bližšie k jeho koncu.

Postupné ochladanie, ktoré musí raz prísť na našu zem, u nášho suseda pokročilo už dosť ďaleko. Jeho fyzické podmienky sú dosť veľkou záhadou, ale toľko už vieme, že v jeho rovníkových oblastiach teplota je sotva taká, ako v našej najstudenejšej zime. Jeho povetrie je oveľa redšie ako naše, oceánov mu ubýva, takže pokrývajú len jednu tretinu povrchu a keď sa menia jeho pomalé čiastky roku, tvoria sa a topia sa na jeho póloch ohromné ľadovce a pravidelne zavodňujú jeho mierne pásma. Tento posledný stav vyčerpania, ktorý je nám posiaľ neuveriteľne ďaleký, stal sa pre obyvateľov Marsa páľčivým problémom. Rázny nátlak nevyhnutnosti zbystril ich rozum, rozšíril ich moc a zatvrdil ich srdcia. Skúmajúc priestor pomocou nástrojov a vynálezov, o akých sa nám ani nesníva, vidia v diaľke len 35,000.000 míľ smerom k slncu hviezdu nádeje, našu teplejšiu planetu, zelenú rastlinami a šedú vodami, s oblačným ovzduším, svedčiacim o úrodnosti, taktiež videli medzi plávajúcimi mrakmi pásy ľudnatej krajiny a plytké, loďami sa hmýriace moria.

A my, ľudské bytnosti, ktorí bývame na tejto zemi, musíme sa im zdať aspoň tak cudzími a malichernými, ako sa nám zdajú opice alebo lemurovia. Intelektuálna stránka človeka už pripúšťa, že život je ustavičným bojom o jestvovanie a zdá sa, že to isté veria aj obyvatelia Marsa. Ich svet už ďaleko zašiel v chladnutí a náš svet je posiaľ plný života, ale preplnený len takými tvormi, ktoré oni považujú za inferiórne zvieratá. Ich jedinou spásou pred zahynutím, ktoré sa valí s pokolenia na pokolenie, je: prebojovať sa bližšie k slncu.

Prv však, než ich prenáhlene odsúdime, musíme si pripomenúť, ako krute a nemilosrdne sme my sami kynožili nielen zvieratá, ako vyhynutých turov a dodov, ale tiež nižšie druhy ľudstva. Tasmaniani, hoci mali ľudskú podobu, boli celkom vyplienení vojnou, ktorú viedli európski vysťahovalci pädesiat rokov. Sme my takými apoštolmi milosrdenstva, že sa môžeme ponosovať na Marsanov, ktorí bojovali v tom istom duchu?

*

Marsania si vypočítali svoj sostup s obdivuhodnou dômyselnosťou — ich matematická veda zrejme prevyšuje našu — a pripravovali sa temer s dokonalou jednomyseľnosťou. Keby nám to dovolili naše prístroje, boli by sme ich shon videli ešti v devätnástom storočí. Ľudia, ako Schiaparelli, pozorovali červená planétu — je čudné mimochodom, že Mars cez nesčíselné storočia menovali hviezdou vojny — ale sa im nepodarilo vysvetliť pohyblivé zjavy, ktoré tak správne zaznamenali. Cez celý ten čas sa asi Marsania pripravovali.

V roku 1894, v čase opozície, na osvetlenej strane hviezdnej plochy zbadali jasnú žiaru; najprv ju videli v lickskej hvezdárni, potom ju videl Perrotin v Nizze, a potom aj iní pozorovatelia. Anglickí čitatelia sa o nej dozvedeli z odborného časopisu „Nature“, zo dňa 2. apríla. Náchylný som mysleť, že Marsania práve vtedy liali a osádzali ohromné delo, z ktorého na nás potom strieľali. V čase dvoch nasledujúcich opozícií bolo videť pozdĺž miesta, kde sa ukázala žiara, posiaľ neobjasnené znamenia.

Je tomu teraz šesť rokov, ako sa na nás privalila tá pohroma. Keď sa Mars blížil k opozícii, Lavelle z Jávy rozčulil všetky hvezdárne senzačnou zvesťou o ohromnom výbuchu sálajúcich plynov na planete. Stalo sa to dvanásteho okolo polnoci a spektroskop, ktorý hneď použil, ukazoval žeravé plyny, hlavne vodík, rútiaci sa k zemi nesmiernou rýchlosťou. O štvrť na jednu nebolo už nič videť z toho ohnivého výbuchu. Učenec ho pripodobnil k ohromnému záblesku plameňa, odrazu prudko vychrleného z planéty „ako keď delo vychrlí horiaci plyn“.

Ukázalo sa, že toto porovnanie je mimoriadne priliehavé. Jednako to na druhý deň noviny vôbec nespomínali, okrem „Daily Telegraphu“, v ktorom bola len malá poznámka a svet nemal ani potuchy, že sa nad ním vznáša najvážnejšie nebezpečenstvo, aké kedy hrozilo ľudstvu. Môžbyť, že by som sa o výbuchu nebol ani dozvedel, keby som sa v Ottershaw nebol stretol so známym hvezdárom Ogilvym. Bol mimoriadne rozčulený touto zvesťou a v rozčúlení ma pozval pozorovať s ním v noci planetu.

Hoci sa od toho času všeličo stalo, jednako si túto noc pamätám celkom jasne; tmavé, tiché observatorium, zatienená lampa, vrhajúca na dlážku v kúte slabé svetlo, pravidelné tikanie teleskopu, malá škára v povale — obdiaľna hĺbka posypaná hviezdnym prachom. Ogilvy zmizol v tme a bolo len počuť, ako prechádza cez izbu. Keď som sa podíval ďalekohľadom, zbadal som tmavobelasý kruh a malú, okrúhlu planetu, ktorá v ňom plávala. Zdala sa mi byť takou malou, jasnou a pokojnou. Bola koľkosi ploskatá so sotva badateľnými priečnymi pruhmi. Ale bola taká malá, tak striebriste teplá, ako špendlíková hlavička. Zdalo sa, že sa trochu trasie, ale naozaj pohyboval sa len teleskop vlivom hodinového stroja, ktorý udržiaval planetu v dohľade.

Pozorujúc, zbadal som, že hviezda rastie a zasa sa zmenšuje, že sa blíži a vzdiaľuje, ale to sa zdalo len mojim ustatým očiam. Bola od nás vzdialená na štyricať milionov míľ — viacej ako 4,000.000 míľ priestoru. Málo ľudí si uvedomuje tú nesmiernu diaľku, v ktorej plávajú odrobiny hmotného vesmíru.

Pamätám sa, že v blízkosti planety boly tri malé svetelné body, tri teleskopicky nesmierne ďaleké hviezdy a všade okolo nej bola nepreniknuteľná tma prázdneho priestoru. Viete, aká je tá tma v mrazivej, hviezdnej noci? V teleskope zdá sa ešte hlbšou. V tom čase pre mňa neviditeľná, lebo bola tak vzdialená a malá, letiac rýchlo a nepretržite neuveriteľným priestorom, blížiac sa každú minútu o niekoľko tisíc míľ, rútiac sa tá Vec, ktorú na nás soslali, Vec, ktorá mala na zem doniesť toľko vojen, pohrôm a smrti. Vtedy som o nej nemal ani tušenia; nikto z obyvateľov zeme nemal ani tušenia o blížiacej sa strele.

V tú noc zasa vyšľahol plyn zo vzdialenej planety. Videl som to. Červenkastý záblesk na okraji, nepatrné vzdmenie obrysov, práve keď chronometer bil polnoc. Oznámil som to Ogilvymu a on zaujal moje miesto. Noc bola dusná a ja som bol smädný; išiel som, tápajúc nešikovne v tme, k malému stolíku, na ktorom stál syfon. Ogilvy užasnute kričal nad oblakom dymu, ktorý sa k nám blížil.

V tú noc z Marsu odišiel ešte jeden posol smerom k zemi, o niekoľko sekúnd po prvom. Pamätám sa, ako som tam sedel pri stole a pred očami sa mi mihaly zelené a červené kolesá. Bol by som si rád zapálil cigaru a voskrz som sa nebál chvíľkového záblesku, ktorý som zbadal, a netušil som, čo mi donesie. Ogilvy pozoroval až do jednej hodiny, potom to nechal. Dolu vo tme sa odrážal Ottershaw a Chertsey, kde spalo pokojne niekoľko sto ľudí.

Bol zaujatý úvahami o životných podmienkach na Marse a posmieval sa vulgárnej myšlienke, že sú tam bytnosti, ktoré nám dávajú znamenia. Myslel si, že na plenétu spŕchol hustý dážď meteoritov, alebo, že tam vybuchujú sopky. Vysvetľoval mi, ako je to nemožné, aby sa organický vývoj na blízkych planetách šinul tým istým smerom.

„Okolnosť, že sú na Marse nejaké živé, ľuďom podobné bytnosti, má sa ako jedno proti milionu,“ riekol.

Sto hvezdárov videlo v tú noc plameň a zasa nasledujúcu noc okolo dvanástej a nasledujúcu noc zasa a tak desať nocí jedna za druhou. Nik na zemi sa nepokúsil vysvetliť, prečo výbuchy prestaly po desiatom dni. Môžbyť, že plyny, ktoré vznikaly pri výbuchu, staly sa Marsanom nepohodlnými. Husté mraky dymu alebo prachu, viditeľné zo zeme len silným teleskopom ako malé, šedé, pohyblivé škvrny, plávaly jasným ovzduším planety a zahalily jej známe obrysy.

Napokon denné časopisy prejavily záujem o tieto poruchy a tu a tam sa objavily populárne články o sopkách na Marse. Humoristický časopis „Punch“, ak sa pamätám, upotrebil ich k nejakej podarenej politickej satire. A strely, ktoré na nás Marsania vystrelili, neočakávane sa rútily s rýchlosťou mnoho míľ za sekundu prázdnym, nekonečným priestorom, hodina za hodinou, deň za dňom bližšie a bližšie. Teraz sa mi to zdá celkom neuveriteľným, že ľudia chodili za svojimi malichernými vecami, nedbajúc na nebezpečenstvo, ktoeré sa nad nimi vznášalo. Pamätám sa, akú radosť mal Markham, keď si zadovážil novú fotografiu planety pre obrázkový časopis, ktorý vtedy vydával. Dnešní ľudia nemajú ani poňatia o mnohých podnikavých časopisoch devätnásteho storočia. Ja sám bol som celkom zaujatý učením sa jazde na kolese a písaním do rozličných časopisov, pojednávajúcich o možnostiach rozvoja mravných myšlienok postupom civilizácie.

Jedného večera (prvá strela bola vtedy vzdialená sotva na 10,000.000 míľ) šiel som so svojou ženou na prechádzku. Na nebi bolo plno hviezd a ja som jej vysvetľoval znamenia Zodiaku a ukázal som jej Mars, podobajúci sa jasnej svetelnej čiarke, blížiacej sa k zenitu, ku ktorej bolo obrátených toľko teleskopov. Noc bola teplá. Keď sme prichádzali domov, stretli sme spoločnosť spievajúcich a vyhúdajúcich výletníkov z Cherstsey alebo Isleworthu. Horné okná domu boly osvetlené a ľudia sa poberali na odpočinok. Zo vzdialenej železničnej stanice bolo počuť hrmot posunovaných vagónov, zvonenie a rachot, vzdialenosťou tlmený temer v melodiu. Moja žena ma upozornila na žiariace, červené, zelené a žlté signály, čnejúce na stĺpoch k oblohe. Všetko bolo také pokojné a bezpečné.

II. Padajúca hviezda

Potom prišla noc, keď padla prvá hviezda. Na východ od Winchestru skoro ráno vysoko v ovzduší bolo videť plamennú čiaru. Muselo ju zbadať niekoľko sto ľudí a pokladať ju za obyčajnú padajúcu hviezdu. Albin ju opisoval, že za sebou nechávala zelenkavý pruh, ktorý žiaril niekoľko sekúnd. Denning, naša najväčšia meteoritová autorita, ustálil, že prvý raz sa zjavila vo výške nejakých devädesiat alebo sto míľ. Zdalo sa mu, že padla od neho na východ asi na sto míľ.

V tú hodinu bol som práve doma, píšuc v pracovni a hoci jej francúzske okná obrátené sú tiež na Ottershaw a ich žaluzie boly vytiahnuté (lebo som v tom čase rád hľadel na hviezdne nebo), jednako som ničoho nevidel. Jednako najpodivnejšia vec, ktorá kedy prišla na zem z vonkajšieho priestoru, musela práve vtedy padnúť, keď som tam sedel, a bol by som ju iste videl, keby som bol pozrel dohora vtedy, keď slietla. Niektorí, čo ju videli leteť, hovoria, že sa blížila so syčiacim zvukom. Ja som nepočul nič. Veľa ľudí z Berkshire, Surrey a Middlesexu muselo videť jej pád a väčšinou si muselo mysleť, že sletel zasa meteorit. Tak sa zdá, že v tú noc sa nik nestaral o to, videť padlú masu.

Ale úbohý Ogilvy, ktorý videl padajúcu hviezdu, a ktorý bol presvedčený, že niekde na lúkach medzi Horsellom, Ottershawom a Wokingom leží meteorit, vstal veľmi skoro ráno s úmyslom najsť ho. A naozaj našiel ho skoro po úsvite neďaleko pieskových jám. Úder projektilu urobil okolo seba ohromnú dieru, piesok a štrk prudko sa rozfŕkol po vresovišti na všetky strany, tvoriac hromady vo vzdialenosti poldruhej míle. A na východe vresovište začalo horeť a riedky, belasý dym vinul sa v úsvite.

Sama Vec medzi rozptýlenými troskami borovice, ktorú pri padnutí rozdrúzgala na kusy, bola celkom pochovaná v piesku. Nezasypaná časť mala podobu veľkého, oblepeného valca, ktorého povrch mal tenký, šupinatý, mäkký obal. V priemere mohla mať tricať yardov. Priblížil sa k mase, prekvapený jej rozmermi a ešte väčšmi jej tvarom, keďže väčšina meteoritov je viacej či menej celkom okrúhla. Letom cez povetrie bola ešte vždy natoľko rozžeravená, že nebolo možno k nej bližšie pristúpiť. Nepretržitý zvuk vnútri jej valca pripisoval nerovnomernému vychladaniu povrchu; lebo vtedy mu ešte neprišlo na um, že by mohol byť dutý.

Ostal stáť na kraji jamy, ktorú vec vyryla, hľadiac strnule na jej čudný úkaz, ohromený najmä jej neobyčajným tvarom a farbou a už nejasne tušil smysel jej príchodu. Včasné ráno bolo zázračne tiché, a slnce, ktoré smerom k Weybridgu práve ožiarilo borovice, bolo už páľčivé. Nepamätal sa, že by v to ráno bol počul spev vtákov, vánok sa ani len nepohol, jediné zvuky zapríčiňovaly pohyby vo vnútri chladnúceho valca. Na lúke bol len sám.

Odrazu pozoroval prekvapene, že niektoré z hnedých škvárov, popolavých šupín, ktoré pokrývaly meteorit, padajú s konca okrúhleho lemovania. Odpadávaly vo vrstvách a spŕchaly na piesok. Odrazu odlúčil sa veľký kus a padol s ostrým zvukom, ktorý mu srdce vtisol do hrdla.

V chvíli si sotva mohol uvedomiť, čo to znamená a tiež aj horúčosť bola priveľká, sliezol do jamy a blížil sa k opache, videť ju lepšie. Predstavoval si, že príčinou opŕchania je vychladanie telesa, ale túto myšlienku rozptýlila skutočnosť, že šupiny padajú len s konca valca.

Uvedomil si to len veľmi pomaly, že sa okrúhly vrch valca otáčal na svojom tele. Bol to taký postupný pohyb, že ho spozoroval až potom, keď zbadal čierny znak, ktorý pred piatimi minútami bol ešte blízko neho, až na druhej strane obalu. Jednako, čo to znamená, pochopil až potom, keď počul tlmene vrzavý zvuk a videl čiernu škvrnu pošklbávať sa napred asi o palec. Potom sa mu vec objasnila veľmi chytro. Valec bol umelý — dutý — s koncom, ktorý sa odkrúcal! Vo vnútri valca niečo odkrúcalo vrchnák!

„Nebesá!“ riekol Ogilvy. „Vo vnútri je človek — človek! Na smrť upražený! Pokúša sa o záchranu.“

Vraz rýchlym myšlienkovým pochodom spojil vec so zábleskom na Marse.

Myšlienka na uväznenú bytnosť bola tak hrozná, že zabudol na horúčosť a pokročil k valcu pomôcť odkrúcať vrchnák. Ale na šťastie mdlé vyžiarovanie ho zadržalo prv, ako si popálil ruky na ešte vždy žeravom kove. Zastal nerozhodne na chvíľu, potom sa otočil, vyliezol z jamy a dal sa do divého behu k Wokingu. Vtedy mohlo byť s šesť hodín. Stretol sa s vozárom a chcel mu vec vysvetliť, ale to, čo mu hovoril a jeho zjav bol tak čudesný — klobúk mu spadol do jamy — že človek jednoducho jachal ďalej. Podobný neúspech mal s výčapníkom, ktorý práve otváral bránu hostinca v Horsell Bridge. Chlap si o ňom myslel, že je celkom šialený a urobil nepodarený pokus zavreť ho do výčapne. Od toho trochu vytriezvel a keď zbadal Hendersona, londýnskeho novinára, v jeho záhrade, zavolal na neho a rozpovedal mu vec.

„Henderson,“ volal, „videli ste dnes v noci padajúcu hviezdu?“

„No, a?“ riekol Henderson.

„Teraz je na Horsell Common-e.“

„Pane Bože!“ riekol Henderson. „Padlý meteorit! To je dobré.“

„Ale je to niečo viacej ako meteorit. Je to valec — umelý valec! A niečo je v ňom.“

Henderson vstal s lopatou v ruke.

„Čo je to?“ riekol. Bol hluchý na jedno ucho.

Ogilvy mu vyrozprával všetko, čo videl. Henderson v minútke to pochopil. Potom pustil lopatu, schvatil kazajku a vyšiel na cestu. Obidvaja mužskí ponáhľali sa zpäť na lúku a našli valec, ktorý ležal v tej istej polohe. Ale vnútorný hlas zatíchol a na lesklom kove medzi vrchnákom a telesom valca viditeľný bol tenký pruh. Povetrie vnikalo alebo unikalo cez okraj tenkým, syčiacim zvukom.

Načúvali, klopali palicou na obal a keď nedostali odpovedi, mysleli si, že človek a či ľudia dnuká musia byť necitní alebo mŕtvi.

Iste sami dvaja nemohli urobiť nič. Vykrikovali slová útechy a sľubov a vrátili sa zasa do mesta po pomoc. Predstavte si ich zaprášených, rozčulených a rozcuchaných utekať v jasnej žiare slnca hore malou ulicou, práve keď obchodníci otvárali krámy a ľudia okná spální. Henderson ponáhľal sa na železničnú stanicu telegrafovať nové zvesti do Londýna hneď za horúca. Novinárske články pripravovaly duše ľudí na prijatie chýru.

O ôsmej hodine niekoľko chlapcov a mužských bez práce už išlo na lúky videť „mŕtveho človeka z Marsa“. V takej forme bola ponímaná udalosť. Počul som o tom najprv od svojho predavača novín okolo štvrť na deviatu, keď som si šiel vziať „Daily Chronicle“. Prirodzene bol som vzrušený a nemrhajúc času, pustil som sa cez Ottershaw bridge k pieskovým jamám.

III. Na horsellskej obecnej lúke

Našiel som tam malú, okolo dvacať osôb počítajúcu tlupu, ktorá obklopovala veľkú dieru, v ktorej ležal valec. Už som opísal vzhľad toho ohromného telesa, zarytého do piesku. Rašelina a štrk boly oškvrknuté ako pri náhlom výbuchu. Nebolo pochybnosti, že nárazom vzplanul oheň. Henderson a Ogilvy tu neboli. Akiste poznali, že sa nateraz nič nedá robiť a odišli raňajkovať do Hendersonovho domu.

Na okraji jamy sedeli štyria či piati chlapci, hompáľali nohami a zabávali sa — kým som im to neprekazil — hádzaním kamenia na obrovské teleso. Keď som im dohováral, začali sa hrať v skupine divákov na lapačku.

Medzi nimi boli dvaja cyklisti, záhradnícky pomocník, ktorý zavše u mňa pracoval, dievča s dieťaťom, mäsiar Gregg a jeho malý chlapec, dvaja či traja povaľači a golfoví šarvanci, ktorí obyčajne sa ponevierali pri železničnej stanici. Hovorilo sa málo. Z pospolitého anglického ľudu v tom čase len niektorí mali nejasný pochop o astronomii. Väčšina z nich celkom pokojne hľadela na koniec valca, ktorý sa podobal stolovej ploche, a bol práve taký ako ho zanechali Ogilvy a Henderson. Myslím, že ľudia boli oklamaní v svojom očakávaní, keď miesto upečených mŕtvol videli len túto nehybnú hmotu. Kým som tam bol, niektorí odišli a niektorí prichádzali. Sliezol som do jamy a zdalo sa mi, že pod nohami cítim slabý pohyb. Ale vrchnák sa už prestal otáčať. Až teraz, keď som bol tak blízko, mi bolo jasné, že vec je naozaj neobyčajná. Na prvý pohľad to nevzrušovalo väčšmi ako prekotený voz alebo z koreňa vyvrátený strom. Ba ani natoľko nie. Podobalo sa to najväčšmi hrdzavej, polozakopanej plynovej nádrži. Človek musel mať isté vedecké vedomosti rozoznať, že šedý obal telesa nie je obyčajný kysličník a že žlto-biely kov, ktorý žiaril v medzere medzi vrchnákom a valcom, má neobyčajnú farbu. Slovo „extraterrestriálny“ (mimozemský) pre väčšinu divákov nemalo významu.

Teraz som si už bol celkom istý, že tá Vec pochádza z Marsa, ale neveril som, že by mohla obsahovať nejaké živé bytnosti. Myslel som, že sa veko otáča automaticky. Veril som jednako, navzdor Ogilvymu, že na Marse sú ľudia. Mal som fantastickú myšlienku, že valec azda obsahuje rukopis, rozmýšlal som, aké ťažkosti vzniknú pri jeho prekladaní, či tam najdeme mince, modely a tak ďalej. Ale tejto myšlienke sa priečila veľkosť telesa. Netrpelive som čakal na chvíľu až sa otvorí. Okolo jedenástej, keď sa mi zdalo, že sa nič nedeje, šiel som domov do Maybury, celkom zaujatý týmito myšlienkami. Ale ťažko mi bolo koncentrovať sa na svoje abstraktné úvahy.

Odpoludnia na lúke to bolo celkom ináč. Skoré vydania večerných novín vzrušily Londýn obrovskými záhlaviami:

„Posolstvo, ktoré prišlo z Marsa!“

„Pozoruhodná udalosť vo Wokingu!“

a tak ďalej. Dodatkom ešte zvesť, ktorú Ogilvy poslal Astronomickej centrále, rozrušila všetky hvezdárne troch kráľovství.

Viacej ako pol tucta fiakrov z wokingskej stanice stálo na hradskej pri pieskových jamách, potom voz s košinou z Chobhamu a jeden panský koč. Okrem toho bolo tam množstvo bicyklov. K tomu ešte prišlo veľa ľudí z Wokingu a Chertsey pešo, hoci bolo sparno, takže sa tu shromaždil značný zástup — medzi nimi tiež niekoľko elegantne oblečených paní.

Bola neznesiteľná horúčosť, na nebi ani obláčka, nezavial ani dych vetra, len niekoľko roztratených borovíc poskytovalo trochu tieňa. Horiaci vres bol už zahasený, ale rovina smerom ku Ottershawenu horela kam len siahal zrak a ešte vždy sa nad ňou vznášaly kolmé mraky dymu. Nejaký podnikavý cukrár z Chobham Roadu poslal svojho syna so zásobou zelených jabĺk a zázvorového piva.

Keď som prišiel na kraj jamy, zbadal som, že v nej pracuje s pol tucta mužských — Henderson, Ogilvy a vysoký plavovlasý mužský, o ktorom som sa neskôr dozvedel, že je to Stent, člen Kráľovskej astronomickej spoločnosti s niekoľkými robotníkmi, ktorí usilovne pracovali s lopatami a motykami. Stent dával úpravy jasným, vysokým hlasom. Stál na valci, ktorý už teraz zrejme bol oveľa chladnejší; mal červenú tvár, po nej mu tiekol pot a zdalo sa, že ho niečo rozčuľuje.

Veľká čiastka valca bola odkrytá, ale jeho spodný koniec ešte bol v zemi. Keď ma Ogilvy zbadal medzi divákmi na kraji jamy, volal na mňa, aby som sliezol dolu a prosil ma zajsť k lordovi Hiltonovi, majiteľovi panstva.

Vzrastajúci zástup, menovite chlapci, začína vraj naozaj prekážať pri vykopávaní. Potrebné je postaviť chytro zábradlie, ktoré by zadržalo ľudí v pozadí. Povedal mi, že sa z valca posiaľ ozýva slabý zvuk, ale robotníci nemôžu vrchnák odkrútiť, lebo ho nemajú za čo chytiť. Ukázalo sa, že teleso je veľmi hrubé a je vraj možné, že slabé zvuky pochádzajú od hrmotného hluku v jeho nútri.

S radosťou som vyhovel jeho želaniu a tak stal som sa privilegovaným pozorovateľom v plánovanej ohrade. Lorda Hiltona nenašiel som doma, ale dozvedel som sa, že príde z Londýna vlakom o šiestej hodine z Waterloo; a keď už bolo štvrť na šiestu, išiel som domov, vypil som trochu čaju a šiel som mu naproti na stanicu.

Koniec ukážky