Richard Askwith

Dnes trochu zomrieme

Emil Zátopek: Vzostup a pád legendy

Copyright © Richard Askwith 2016

First published as Today We Die a Little in 2016 by Yellow Jersey, an imprint of Vintage.

Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Z anglického originálu Today We Die a Little vydaného v roku 2016:

Slovenské vydanie © 2022 Petit Press, a. s., Bratislava

Text © Richard Askwith 2016

Preklad © 2022 Igor Otčenáš

Fotografie © ČTK (foto) 2022

Fotografia na obálke: ČTK/KEYSTONE

Fotografie vo fotoprílohe:

ČTK/Skála Jaroslav (s. 1, 10 a 11 dole),

ČTK/Fotobanka (s. 3, 5, 6, 8, 14 hore a 16), ČTK/Novák Josef (s. 4), ČTK/AP (s. 7 dole),

ČTK/imago sportfotodienst (s. 9 a 13), ČTK/Skalický Stanislav (s. 11 hore),

ČTK/Havelka Zdeněk (s. 12 hore), ČTK/Rublič Jiří (s. 12 dole a 14 dole),

ČTK/Dezort Jovan (s. 15 hore), ČTK/Hejzlar Jaroslav (s. 15 dole)

Ďalšie fotografie:

Helsinki City Museum/Kannisto Väinö (zadná obálka a v prílohe s. 7 hore),

Švédsky olympijský výbor (s. 2)

Dizajn a obálka © M KREO studio, s. r. o.

Grafické spracovanie: M KREO studio, s. r. o.

Editor: Marián Szűcs

Jazyková korektúra: Jana Kovaľová

Tlač: TBB, a. s., Banská Bystrica

ISBN: 978-80-559-0828-1

Prológ: Čudný incident

Na rozpálenej ranveji medzinárodného pražského letiska Ruzyně čaká dvojmotorové lietadlo Československých aerolínií na odlet. Viac ako stovka mladých mužov a žien, najlepších športovcov komunistického Československa, má pred sebou sedemhodinový let do Helsínk, kde sa o deväť dní začínajú XV. olympijské hry. Je tu však jeden problém. Ten najžiarivejší a najlepší, Emil Zátopek, chýba.

Najlepší bežec svojej generácie – a možno všetkých čias – nesedí v lietadle, ktorým má odcestovať na hry, ktoré určia jeho športovú kariéru. Je na vrchole síl: má 29 rokov, je svetovým rekordérom a úradujúcim olympijským víťazom, ktorý na svojich špecializovaných vzdialenostiach prehral len v jedných z ostatných sedemdesiatich pretekov, a teraz je jeho cieľom bezprecedentný a neopakovateľný triumf vo všetkých vytrvalostných disciplínach.

Je to najdôležitejšia cesta v jeho živote. A on mešká.

Teda tak to aspoň vyzerá. Emilova žena Dana však vie svoje. Oštepárka, ktorá takisto pomýšľa na úspech na olympiáde, je už v lietadle a plače. Pozná skutočný dôvod, prečo Emil nesedí vedľa nej. Vie, že stavil na vysoké riziko v hre, ktorá by mohla nielen ukončiť jeho kariéru, ale celkom reálne ho dostať do pracovného tábora.

Je štvrtok 10. júla 1952. Železná opona, ktorá rozdelila Európu po druhej svetovej vojne, bola čoraz ťaživejšia, obzvlášť v Československu. V roku 1948 sa v krajine chopili moci komunisti a upevňovali si ju aj vďaka bezohľadnej Štátnej bezpečnosti (ŠtB). V päťdesiatych rokoch sa začali vykonštruované súdne procesy. Najznámejší z nich, proces so Slánským, sa ešte len pripravoval, ale už bolo popravených mnoho nepriateľov revolúcie, či už skutočných, alebo domnelých. Štátna bezpečnosť špehuje desaťtisíce ľudí. Práve teraz, keď sa Sovietsky zväz chystá zúčastniť na svojej prvej olympiáde, sa nad životom v Československu vztýčil Stalinov tieň nad všetko hrozivejší. V Prahe to platí doslova, pretože v jej centre vyrastá najväčšia socha sovietskeho diktátora na svete, ktorá bude po dokončení vysoká takmer tridsať metrov (vrátane podstavca).

Pred neúnavným a brutálnym vynucovaním politickej poslušnosti nie je nikto v bezpečí. Pri čistkách boli zadržaní aj športovci. Nemusíte sa ani previniť, stačí upadnúť do nemilosti. Pred necelými ôsmimi mesiacmi zatkli celú hokejovú reprezentáciu tesne pred odletom do Londýna, kde mala obhajovať titul majstrov sveta. Dvanásť hráčov odsúdili na nútené práce, lebo vraj plánovali zostať v emigrácii (v niektorých prípadoch šlo o spievanie hanlivých pesničiek). Dohromady im za to vymerali 77 rokov a osem mesiacov väzenia.

V porovnaní s tým je problém so Stanislavom Jungwirthom, Emilovým tímovým kolegom a budúcim držiteľom svetového rekordu v behu na 1500 metrov, celkom triviálny. Stanislavovi samotnému síce nič nehrozí, ale Emilova reakcia je potenciálnou katastrofou. Stanislavov otec je politický väzeň, a preto podľa rozhodnutia strany nie je žiaduce, aby Jungwirth mladší cestoval mimo krajín východného bloku. Je to mierne obmedzenie, teda pokiaľ nie ste olympionikom ako Jungwirth, ktorý posledné štyri roky sníval o Helsinkách.

Správa o jeho vylúčení z výpravy sa objavila večer pred odletom, keď sa športovci dostavili na odbor športu príslušného ministerstva po cestovné dokumenty. Keď Jungwirth zistil, že jemu žiadne dokumenty nevystavili, bol z toho zdrvený. Rýchlo však pochopil, že keby robil scény, len by si to celé zhoršil. No Emila to rozzúrilo. „Tak toto teda nie,“ povedal funkcionárom. „Ak nejde Stando, nejdem ani ja.“ Tresol dvermi a svoje doklady si nezobral.

Jungwirth na druhý deň ráno pred odletom zaprisaháva Zátopka, aby sa upokojil. Emil však trvá na svojom. Odovzdá Jungwirthovi svoj reprezentačný dres a povie mu, aby ho vrátil na ministerstvo, keď tam pôjde odovzdať ten svoj. Potom odíde trénovať na Strahov.

Patová situácia trvá niekoľko dní, lietadlo je už dávno preč aj bez Zátopka. Dana nie a nie sa upokojiť, zo stresu prichádza o hlas. Sotva pred desaťročím zobralo jej otca počas nemeckej okupácie gestapo – skončil v Dachau. Teraz to vyzerá tak, že sa jej manžel sám odsúdil k podobnému osudu.

Západných novinárov v Helsinkách informujú, že Zátopek má angínu.

* * *

Po viac ako sedemdesiatich rokoch sedím v jedno januárové daždivé stredajšie popoludnie v lietadle na tej istej ranveji. Je to let spoločnosti Wizz Air, ktorý má viac ako hodinu meškanie pre jednu z tých nevyspytateľných okolností, ktoré sa vyskytujú pri nízkonákladových leteckých spoločnostiach. Našou destináciou je londýnske letisko Luton a moji spolucestujúci ani zďaleka nepripomínajú nejakých olympionikov. Väčšinou ide o šporovlivých turistov. Moja hlava je však plná myšlienok na olympijskú slávu Helsínk.

Predchádzajúcich pár dní som strávil návštevami miest, kde sa Zátopek pohyboval, a hovoril som s ľuďmi, ktorí ho poznali. Vyvrcholilo to dlhým predpoludním plným spomienok, smiechu a slivovice so Zátopkovou manželkou Danou. Teraz som cestou domov práve dočítal druhý Zátopkov životopis v priebehu týždňa a premýšľam, do ktorého sa pustiť zase nanovo. Nič iné na čítanie nemám a dnes som už musel zabiť mnoho zbytočných hodín.

Motory začnú priasť v príprave na odlet. Posádka predvádza bezpečnostnú inštruktáž a ja s potešením rozpoznávam niekoľko slov. Možno zabral môj audioprogram češtiny pre samoukov. Potom si spomeniem na aféru s Jungwirthom. Premýšľam, či sa ranvej plná mlák, ktorú sledujem cez okienko, nejako podobá tomu, čo videla Dana, keď sa v lete roku 1952 ustarostene pozerala z lietadla, či sa Emil predsa len neobjaví.

Potom sa zarazím. Tá záležitosť s Jungwirthom – kde je?

Pozriem sa raz, potom znovu. Nie, nie je to tam. Nie je ani v jednom životopise. Keď píšem túto knihu, sú to jediné Zátopkove životopisy v angličtine. Ani jeden sa však nezmieňuje o spore, ku ktorému došlo v predvečer hier v Helsinkách. Nikde o tom nie je ani slovo.

To, že tam chýba práve toto, nie je iba zvláštne, ale to aj o niečom vypovedá. V oboch prípadoch sú na to dobré dôvody. Jeden životopis je písaný po anglicky, druhý je prekladom z češtiny. V prvom chýba zmienka o tejto udalosti možno preto, lebo sa o tom na Západe veľa nevedelo. V druhom zase preto, lebo sa o tom za komunizmu nesmelo hovoriť. Lenže ono sa to stalo. Možno ide o jednu z najvýznamnejších epizód nielen v Zátopkovom živote, ale v športovej histórii. Ak sa vám to tvrdenie zdá odvážne, zamyslite sa, o čom je tu reč. Najprv si vezmite osobnosť hlavného protagonistu: Emil Zátopek, gigant atletiky, ktorý od konca štyridsiatych až do polovice päťdesiatych rokov 20. storočia ovládol svoj šport ako žiadny iný bežec v histórii. Na jedinej olympiáde získal v priebehu ôsmich dní zlaté medaily na všetkých troch vytrvalostných tratiach, čo je nedostižný a dodnes unikátny výkon. Prekonal osemnásť svetových rekordov, získal päť olympijských medailí a povedané slovami jedného, inak suchého oficiálneho riportu z olympiády, „dokonale vyvrátil všetky predchádzajúce predstavy o hraniciach ľudskej vytrvalosti“. Podarilo sa mu to vďaka novátorskému, dovtedy nemysliteľnému prístupu v príprave, ktorý je dodnes základom vytrvalostného tréningu. A to všetko s gracióznosťou a veľkorysosťou ducha presahujúceho hranice športu.

Mladší ľudia, ktorí si ho už nepamätajú, tento posledný bod ľahko prehliadnu. Zátopka oslavovali na celom svete nielen ako úžasného športovca, ale aj ako žiarivý ideál. Pochádzal z malej krajiny a bol to obyčajný vojak zvyknutý na kasárenský režim, ktorý dosiahol športové výšiny, o akých sa snilo málokomu, vďaka jednoduchej metóde: radostne prijímal a zvládal bolesť. Bol to muž, ktorý vraj trénoval v armádnych kanadách, v snehu, alebo klusal na mieste, keď mal stráž, či behal s manželkou na chrbte. Muž, ktorého tréningy boli také intenzívne, že to odborníci považovali takmer za samovraždu. Nebol iba rýchly, ale aj neuveriteľne húževnatý. Drsný chlap, ale zároveň aj nákazlivo vrúcny a veselý. Človek, ktorý sa nikdy nevzdal, nikdy sa nesťažoval a nikdy nezabúdal, čo znamenajú slová, ktoré budú vždy spájané s jeho menom: „Veľké je víťazstvo, ale priateľstvo je väčšie.“

Priatelia spod olympijských kruhov ho mali v hlbokej úcte. Angličan Gordon Pirie oceňoval jeho „úžasný charakter“. Francúz Alain Mimoun ho nazýval „svätcom“. Američan Fred Wilt ho považoval za „asi najskromnejšieho, najpriateľskejšieho a najobľúbenejšieho atléta modernej doby“. Austrálčan Ron Clarke vyhlásil: „Nie je a nikdy nebolo väčšieho človeka ako Emil Zátopek.“

Zátopek rovnako nadchýnal aj obyčajných fanúšikov atletiky. Helsinki mali byť olympiádou studenej vojny. Trpký a desivý ideologický rozkol vtedajšieho sveta stelesňovali dve oddelené olympijské dediny. Zátopek sa však viac ako ktokoľvek iný len čírou silou svojej osobnosti pričinil o to, že sa podujatie zmenilo na hry zmierenia, kde športovci a diváci všetkých národov oslávili obyčajnú ľudskosť. Z veľkej časti to spravili tým, že oslávili jeho samotného – jeho talent, odolnosť a životodarnú energiu.

A predsa k tomu takmer nedošlo. Ani nie týždeň pred otváracím ceremoniálom, po štyroch rokoch nepredstaviteľne intenzívneho tréningu s vedomím, že je pripravený zapísať sa do športovej histórie a že už nikdy nedostane na to lepšiu šancu, Emil Zátopek riskoval, že všetko stratí. Pre tú chvíľu celý život drel, ale teraz bol kvôli priateľovi ochotný všetko zahodiť.

Prichádza mi na um len jediný príklad športovca, ktorý stavil tak veľa na jednu kartu – čím ukázal svoju morálnu vyspelosť rovnajúcu sa fyzickým dispozíciám. Bol to Muhammad Ali, ktorý v roku 1967 odmietol počas vojny vo Vietname narukovať do americkej armády. Podobne ako Zátopek, Ali nebol iba talentovaný športovec. Bol to uchvacujúci génius, ktorý zmenil podobu svojho športu – a mal obrovskú charizmu. Keď sa postavil na odpor, bol, tak ako Zátopek v roku 1952, na vrchole fyzických síl. Neriskoval len trest a nepriazeň, ale aj, čo bolo najbolestivejšie, stratu najlepších rokov kariéry. Ali to riziko podstúpil a zo športového hľadiska prehral. Keď v roku 1971 uspel s odvolaním proti rozsudku za vyhýbanie sa vojenskej službe a mohol sa vrátiť do ringu, mal už svoje najlepšie roky za sebou.

Zátopkovi risk vyšiel. Neznamená to však, že šlo o menšiu trúfalosť, a možno tvrdiť, že za to neskôr tvrdo zaplatil, keď sa v roku 1968, podobne ako Ali, postavil proti veľmoci a prehral. Keby to vtedy Zátopkovi nevyšlo a komunistické úrady na poslednú chvíľu neustúpili a neposlali ho s Jungwirthom do Helsínk, mohli ho za jeho vzdor odsúdiť na nútené práce v uránových baniach. Aj on by prišiel o svoje zlaté roky. Roky zázračných výkonov, na ktorých spočíva jeho športová nesmrteľnosť. Kým však Aliho obeť je ústredným motívom jeho legendy oslavovaná v nespočetnom množstve kníh, filmov a dokumentov, na Zátopkov vzdor sa zabudlo. Presnejšie povedané – zapadol. Rovnako ako plán „exemplárneho potrestania kapitána Zátopka“, ktorý pripravili zodpovední funkcionári, keď Zátopek s Jungwirthom odlietali do Helsínk neskorším lietadlom a ktorý napochytro zlikvidovali, keď prišla správa, že Zátopek práve získal tretiu zlatú medailu.

Ako sa to mohlo stať? Keď lietadlo Wizz Airu konečne stúpa na nočnú oblohu, táto záhada vo mne hlodá. Ako môže takýto moment – takýto míľnik v histórii športového hrdinstva – vypadnúť z kolektívnej pamäti?

V istom zmysle nevypadol. Väčšina skalných Zátopkových fanúšikov o tom vie, ale o to je to pre mňa väčšia záhada. Ako môže byť nejaká udalosť známa i neznáma zároveň? Keď na to prídem, prekvapí ma to. Známy i neznámy je vlastne celý Zátopkov život, a to z rovnakého dôvodu.

V polovici 20. storočia bol Zátopek dve desaťročia najslávnejším športovcom na svete. Výnimočnú úctu mu prejavujú dodnes. Jeho socha (jedna zo štyroch) stojí pred oficiálnym olympijským múzeom v Lausanne. V roku 2013 ho časopis Runner‘s World vyhlásil za najväčšieho bežca všetkých čias – bez ohľadu na disciplínu. Napriek tomu sú fakty o jeho osobnom živote zastreté nielen bariérou času, jazyka a ideológie, ale predovšetkým mýtu.

Každý bežecký nadšenec niečo o Zátopkovi vie – alebo si to myslí. Veľa z toho sú však len povedačky, legendy a donekonečna recyklované a prikrášľované polopravdy. Mnohé z jeho najslávnejších historiek sú proste vymyslené. Aj tí, ktorí Zátopka uctievame a považujeme ho, ako napríklad ja, za akéhosi patróna behania, mnohokrát pri bližšom skúmaní zisťujeme, že o ňom vieme oveľa menej, ako si myslíme.

Tí, ktorí ho poznali najlepšie, starnú a rok od roka ich ubúda. Staré spomienky zavádzajú. Rovnako aj návyky každodennej pretvárky a zatajovania, ktoré sa za štyri desaťročia komunistickej tyranie vryli do života väčšiny ľudí v Československu, vrátane Zátopkovho. Základné zdroje, nevynímajúc tie oficiálne, nemožno považovať za dôveryhodné. Niektoré vyložené klamú. Zvyšok tvorí chaotické more životopisných údajov, v ktorých sa vierohodné fakty ťažko odlišujú od peny fám, v ktorej plávajú. A tak sa pravda pomaly rozpúšťa. Naopak, legendy pretrvávajú. Sú síce svojím spôsobom úžasné, ale bezobsažné, pretože sa dajú donekonečna pretvárať.

Holé fakty o Zátopkových bežeckých výkonoch sa uchovávajú v oficiálnych archívoch, ale skutočná hodnota jeho víťazstiev všetkým, s výnimkou najstarších obdivovateľov, uniká. Čo sa týka jeho rekordov, svojím najrýchlejším časom v behu na 10 000 metrov by na olympiáde v roku 2012 skončil na 24. mieste. Časy a trofeje rýchlo prestanú byť predmetom obdivu. Ľudská stránka Zátopkovho príbehu je však stále tým, čo aj šesť desaťročí po jeho vrcholnej sláve a viac ako dve desaťročia po jeho smrti dokáže dodať svetlo a energiu životom iných. To je príbeh, na ktorom záleží. A ktorý nám aj napriek miliónom slov, ktoré boli o ňom napísané, stále uniká.

Skutočný život Emila Zátopka – tento ťažko uveriteľný príbeh jeho vzostupu, pádu a nezavŕšenej rehabilitácie – je však príliš dôležitý, aby len tak zmizol. Zátopek nebol iba nesmrteľným olympionikom. Bol to úžasný, aj keď chybujúci človek, ktorý v najmrazivejších kapitolách modernej histórie rozsvietil povojnový svet žiarou svojej osobnosti. V jeho príbehu sa snúbi tragédia i sláva, a peripetie jeho života sú votkané do búrlivej histórie Európy samotnej. Okrem toho bol, povedané slovami francúzskeho spisovateľa Pierra Magnana, „bežec ako my“ – teda športovec, ktorý si musel bolestivo vydrieť svoje výkony tak ako my ostatní. Ako povedal veľký tréner Percy Cerutty, Zátopek bol „športovec, ktorý najviac otriasol svojou dobou a ktorý si vlastným úsilím vybojoval každý centimeter svojej veľmi ťažkej cesty“. Napriek tomu mal Zátopek také široké srdce, že sa aj v zápale tých najtrýznivejších súbojov správal k súperom ako k ľudským bytostiam. Jeho gestá priateľstva, fair play a hravosti rezonujú až do dnešných čias. Zátopek bol úžasný bežec, ale ešte úžasnejšie na ňom bolo, ako inštinktívne využíval behanie ako prostriedok nadväzovania priateľstiev. Ak bol život nejakého športovca hodný zaznamenania na papier, tak práve Zátopkov.

Keď zaregistrujem z okienka lietadla oranžové svetlá lutonského letiska, rozosiate ako rozsypané korálky v chladnej čiernote podo mnou, som rozhodnutý. Nedovolím, aby sa tento príbeh celkom rozmrvil. Vrátim sa do Zátopkovej vlasti a pokúsim sa, rovnako neúnavne ako on trénoval, odkryť a zaznamenať jeho skutočný príbeh. Je to výzva, ktorá vyvoláva obavy. Všetko sa to stalo už tak dávno a vo vzdialenej krajine, o ktorej, ako väčšina ľudí zo Západu, viem málo. Veľká časť pravdy bola skrývaná už v oných časoch. Musím sa však o to pokúsiť, bez ohľadu na komplikácie, lebo Emil Zátopek si to zaslúži.

Keď uvažujem o tom, čo ma čaká, cítim ťažobu úzkosti hlboko v žalúdku. Taký strach človek cíti pred začiatkom pretekov na dlhú vzdialenosť. Skrátka, cítim sa ako jeden z tých štyridsiatich piatich mužov, ktorí stáli 1. decembra 1956 na štartovej čiare olympijského maratónu v Melbourne. Bol to jeden z tých dní, keď bolo horúco ako v peci a vybehnúť na trať maratónu bolo rovnako ľahkomyseľné ako nebezpečné. Emil bol v tom čase už za zenitom, ba čo horšie, nemal najlepšiu formu a stále sa zotavoval zo zranenia. S pochmúrnym úškrnom sa rozhliadol okolo seba a povedal: „Páni, dnes trochu zomrieme.“

Potom, stále s úškrnom, vybehol na trať.

1. Zá-to-pek! Zá-to-pek!

Začnime na vrchole, teda zlatými minútami. Všetky jeho zápasy, ktoré im predchádzali, môžeme považovať za prípravu. A všetko, čo nasledovalo po nich, môže vyzerať ako zostup. Je zhruba o desať minút šesť podvečer 27. júla 1952. V uliciach helsinskej štvrte Töölö sa hemžia ľudia, chodníky sú plné vzrušených divákov, ktorí sa bavia a povzbudzujú.

Niektorí si tu vystáli celé popoludnie, vychutnávajú si sviatočnú atmosféru a príležitosť na vlastné oči vidieť, ako sa píše história. Počasie je vľúdne, bezvetrie, ale žiadne dusno. Rušno je aj na olympijskom štadióne neďaleko ulice Hammarskjöldintie, kde sa tiesni 68 700 divákov. Nevenujú však pozornosť nedávnemu dobehu štafety na 4 x 400 metrov, ale obrovskej elektronickej tabuli, na ktorej sa pravidelne aktualizujú časy a poradie vedúcich bežcov v záverečnej disciplíne XV. olympijských hier – maratónu. Podľa najnovších údajov je na čele len dva kilometre pred cieľom Emil Zátopek s náskokom dve a štvrť minúty.

Posledných zhruba deväť minút majú o priebehu pretekov prehľad len tí šťastlivci, ktorí si obsadili strategické miesta na ulici. Ostatní sa musia spoľahnúť na neoverené správy a vlastnú predstavivosť. Zdá sa však, že niet jediného človeka na štadióne či v uliciach, ktorý by si prial iný výsledok, než aby Zátopek vydržal tých pár minút až do cieľa.

Tá jednoznačná zhoda až zaráža. Na hry vyslalo športovcov 69 krajín a väčšinu podporovali ich vlastní fanúšikovia, hoci v hľadisku prevažovali, samozrejme, domáci Fíni. Aj tak však z nejakého dôvodu všetci chcú, aby vyhral tento Čechoslovák.

A táto jednoznačná zhoda zaráža ešte viac, ak vezmeme do úvahy okolnosti. Svet je nebezpečne rozdelený ideologickou železnou oponou, ešte relatívne novou, ktorá sa tiahne od Baltického až po Jadranské more. Cez ňu sa na seba mračia dve veľmoci. Jednu vedie čoraz vyšinutejší Josif Stalin. Helsinki sa rozhodli k nezvyčajnému kroku: rozdelili 4955 súťažiacich športovcov do dvoch olympijských dedín podľa toho, do ktorého tábora rozdeleného sveta patrili. Jedna bola pre komunistický blok a druhá pre ostatných. Citát Georgea Orwella, že šport je „vojna mínus strieľanie“, bol sotvakedy výstižnejší.

No keď sa teraz po dvoch týždňoch súťaže končia, milovníci športu nespočetného množstva rás, vyznaní a politického presvedčenia sa schádzajú ako jedna rozradostená rodina, aby oslávili výkony a osobnosť jedného jediného výnimočného športovca.

Nie je to všetko Zátopkovo dielo. Gestá dobrej vôle preukázali aj iní športovci, ktorých mladistvá túžba po zbrataní bola silnejšia než ideologické tabu, ktoré ich malo držať vo vytýčených medziach. Z nejakého dôvodu sa však práve Zátopek stal stelesnením myšlienky, že tieto hry sú oslavou spoločnej ľudskosti. Celých štrnásť dní sa šírili zvesti nielen o jeho senzačných pretekoch a šialenom tréningovom drile, ale aj o jeho vľúdnosti, zmysle pre fair play a bezprostrednej veľkorysosti. Údajne noc pred jednými z veľkých pretekov ponúkol svoju posteľ návštevníkovi z Austrálie, ktorý nemal kde spať. Anglickému súperovi Gordonovi Piriemu venoval ponožky. Svoje tréningové tajomstvá prezradil každému, kto mal o to záujem. Vďaka družnosti sa naučil pol tucta jazykov – a niektorí tvrdia, že aj viac.

Jeho verejné vystúpenia sršia vtipom, ktorý vyvracia západniarske stereotypy o strojených komunistických suchároch. Rozpráva sa so súpermi, priateľsky ich potľapkáva, strieda ich na čele, aj keď to nie je v jeho záujme.

Napriek tomu dokázal nájsť v sebe silu nielen zvíťaziť, ale zvíťaziť jednoznačne, ba podľa niektorých monumentálne. Za predchádzajúcich osem dní už získal dve zlaté olympijské medaily – podaril sa mu nevídaný dvojnásobný vytrvalecký triumf na tratiach 5000 a 10 000 metrov. A teraz mu chýba už len niekoľko minút na dovŕšenie tretieho víťazstva, čo už – ako si musí uvedomovať každý, kto preteky sleduje – takmer určite nikdy nikto nezopakuje. Teda za predpokladu, že sa to vôbec podarí.

Toto je história, ktorej sa prizerajú davy. Je to najväčšia výzva Zátopkovho života a zdá sa, že celý svet tají dych a ženie ho k úspechu.

Je zvláštne, že tento muž, ktorý vyvolal takú nevídanú vlnu dobrej vôle, nie je nejakou nadprirodzenou bytosťou, ktorá by sa ladne vznášala nad zemou. Je malý a trochu neohrabaný. Má široké plecia, vráskavé čelo a rozviate pohyby lakťami, obzvlášť tým pravým, ktorými pripomína akéhosi chrobáka. Pre postupujúcu plešinu vyzerá starší ako na svojich dvadsaťdeväť rokov.

Pri behu robí také kostrbatosti, že jeho štýl ľudia komentujú celé roky: ako sa škľabí, nakláňa hlavu, vyplazuje jazyk, rukami chniape po vzduchu ako pazúrmi, ľavá ruka pritlačená k hrudníku, ba niekedy sa zdá, že sa mu pri behu kývajú ramená. Športoví novinári ho preto milujú, lebo majú príležitosť vymýšľať veselé prirovnania: „Beží ako človek, ktorého práve bodli do srdca“; „... akoby mal v každej maratónke škorpióna“; „... akoby ho v duši mučili démoni“; „... akoby dostal záchvat“; „... akoby zápasil s chobotnicou na bežiacom páse“. Emil je na takú kritiku zvyknutý a často na ňu reagoval smiechom: „Nemám dostatok talentu, aby som bežal a pritom sa usmieval.“

Koniec ukážky