Siniša Novac

Gordan
Plážové poviedky

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Siniša Novac

Gordan

Plážové poviedky

© Siniša Novac

Gordan

Plážové poviedky

Vydala: Premedia, 2013

v spolupráci s Miloš Prekop – AND

ISBN 978-80-8159-013-9

Milé čitateľky, milí čitatelia,

jako mi je drago, že držíte v rukách túto knihu, teda spoločné vydanie kníh Plážové poviedky a Gordan sa vracia, obohatené ešte o dve nové poviedky, ktoré sa do predchádzajúcich kníh nevošli. Splnil sa mi tak môj sen – vydať veľký turistický román, ktorý môže človek čítať počas celej dovolenky.

Prajem aj vám, nech sa vaše veľké (a aj tie malé) sny naplnia, tak ako jeden z nich aj mne, pretože mno-hí z nás nežijú zrovna ľahké časy. Chápem to, lebo sám ich nežijem. Vysvetlím. Aj keď som síce tušil, že zahrávať sa s literatúrou môže byť nebezpečné, lebo autora často postihne osud hlavnej postavy jeho knihy, tak sa to prihodilo bohužiaľ aj mne, a tak ako Gordan, musel som aj ja odísť za prácou do Nemecka. Na záver vás pozdravujem zo slnečného Nemecka a prajem vám príjemný čitateľský zážitok.

Siniša Novac

Karlsruhe, 2.7.2013

Kukuričiar Gordan

Kukuričiar Gordan bol zjavom miestnej pláže chorvátskeho turistického mestečka. Ako najpríťažlivejší zo všetkých mladíkov, ktorí predávali na pláži kukuricu bol zároveň vo veku, keď mal všetko pred sebou, vrátane vozíka s trúbkou a plastovou chladničkou plnou kukurice. Jeho vyšportované a opálené telo, čo by stálo za dovolenkový hriech, priťahovalo pohľady všetkých žien. (A nielen pohľady.) Gordan bol dovolenkovým hriešnym snom žien od 18 do 88 rokov. Jeho uhrančivý pohľad ženy doslova hypnotizoval. Aj preto jeho kukuričné klásky (plné lásky) išli na dračku. Niektoré staršie dámy, čo inak vyzerali v plavkách, ako keby ste obliekli bikiny na smetný koš, nedokázali nikdy odolať a často si kúpili aj dva klásky.

Ženy vo svojich predstavách zažívali s Gordanom nejedno dobrodružstvo a divokú noc. A Gordan, Chorvát jeden chorvátsky, to vedel a patrične to aj zneužíval! Počas letnej sezóny dokázal veru vyvolať nejednu manželskú drámu.

„To nemyslíš vážne, mámo, vždyť jíš dnes už šestou kukuřici!?“ rozhorčene kritizoval nejeden táta nejednu mámu.

„Vždyť jsme si řekli, že letos do Chorvatska pudem s podmínkou, že budem sakra šetřit!“ pripomínal táta máme na čom sa dohodli. Avšak máma v sladkom opojení nevnímala, pretože mala pocit, že s každou kukuricou konzumuje i kúsok Gordana.

Gordan dokázal učarovať ženám všetkých krajín, pretože celkom plynulo dokázal povedať v každom jazyku asi šesť viet.

„On je polyglot,“ pomyslela si nejedna zo žien, pričom už samotné slovo polyglot im spôsobovalo nesmierne vzrušenie.

„Prežiť orgazmus s takým polyglotom, to teda musí byť niečo!“ povzbudzoval ich vnútorný hlas.

Gordanove pracovné dni sa podobali ako vajce vajcu. O desiatej sa prihlásil u majiteľa reštaurácie, ktorý svojským spôsobom expandoval vo svojom podnikaní aj predávaním kukurice na miestnej pláži, a potom pokračoval, kľukatiacou sa plážou, až na jej samotný koniec. Bola to celkom slušná trasa. Vzdialenosť bolo možné merať nie v desiatkach, ale v stovkách metrov. Tých stoviek metrov bolo više kao deset, ali manje kao dvadeset (viac než desať, ale menej ako dvadsať). Plážová cestička bola, chvalabohu, často v tieni borovíc, lebo ak by nebola, tak by na nej Gordan, v tom páliacom letnom slnku, načisto zhorel. Pláž končila za mestečkom, kde bol aj plážový bufet a toalety. Pri toaletách sa vždy zastavil, aby mohol prehodiť zopár slov s toaletárom Željkom. Ich rozhovor začínal vždy rovnako.

„Bok Željko,“ povedal Gordan na úvod. (Neukazoval mu žiadny bok, ale zdravil ho týmto milým chorvátskym slovíčkom znamenajúcim ahoj.)

„Kako to ide?“ (Opäť sa nepýtal, či práve nejde nejaké to „kako“ v kabínke toaliet, ale pýtal sa, ako to ide.)

„Znaš, sranje, sranje i još sranja,“ odpovedal svojou toaletárskou mantrou Željko. (Vieš, hovno, hovno a ešte hovná.) Pri toaletách Gordan vždy pookrial. Až potom bol schopný vydať sa na cestu späť k reštaurácii.

Igradečko, teda playboy Gordan, jedného pekného chorvátskeho slnečného dňa ukázal na pláži aj svoju druhú tvár. Len čo prišiel na pláž, zatrúbil trúbkou „tu-tu-tu tu-som“. Zrazu sa z mora ozvalo hlasné: „Aiuto, aiuto!“

Ak by Gordan nebol polyglotom, tak by si myslel, že tá staršia pani, metajúca sa vo vode, zošalela a chce auto, ale Gordan vedel, že tá stará Talianka volá o pomoc, lebo sa topí.

Odsotil na bok vozík s chladničkou, rozbehol sa, ako čierny chorvátsky panter a skokom, naozaj hodným pantera, skočil do mora. V momente bol pri starej Talianke a zachránil ju. Dotiahol ju v bezvedomí na breh a dal jej hitnu (prvú) pomoc. Nevynechal, samozrejme, ani umelé dýchanie, aby pani Giuliettu vrátil k vedomiu. V okamihu, keď Gordan dával pani Guiliette umelé dýchanie, všetky ženy chceli byť tak veľmi na jej mieste. Niektoré od závisti ani nedýchali. Celá pláž bola vo vytržení.

„Heroj, geroj, hero, held, ercole, hrdina,“ ozývalo sa na pláži z úst postarších i pomladších žien.

„Grazia molto bene,“ poďakovala sa pani Guilietta záchrancovi.

Jej manžel Massimo však nepovedal nič a vyzeral, že sa tomu príliš neteší. Gordanovi sa dokonca zdalo, že naň akosi zazerá.

Po tomto hrdinskom zákroku sa Gordanovi prvá várka kukurice vypredala v „cukuletu“. Každý chcel vidieť toho odvážneho záchrancu.

„Danas će biti dan pun biznisa,“ spokojne si povedal sám pre seba Gordan. (Nespomínal však žiadne dane, pretože danas po chorvátsky značí dnes, a dan zasa deň. Potešil sa teda, že dnes to bude dobrý deň pre jeho biznis.)

Keď sa Gordan po chvíli vrátil s novou várkou kukurice, nemohol uveriť vlastným očiam. Z mora sa ozývalo (v rôznych rečiach) more volaní o pomoc:

„Hilfe, Aiuto, Pomoc, Help...“

Vo vode sa totiž topilo mnoho postarších žien. Alebo, ako sa slušne hovorí, žien v najlepšom veku. (Mimochodom, otázkou je v najlepšom veku načo?) Jedna zo žien na Gordana dokonca z vody mávala barlou!

„Bože, što se ovdje dogada?“ začudoval sa Gordan. „To izgleda kao paraolimpijada!“ (Niet divu, že sa čudoval, čože sa tam deje a že mu to pripomínalo paraolympijádu.)

Gordan tomuto triku postarších žien nerozumel. (Keby tomu rozumel, asi by nepredával kukuricu.) Pustil sa teda do postupného zachraňovania topiacich sa žien. Vyťahoval ich jednu po druhej, oživoval, dával umelé dýchanie...

Vypočul si za to slová vďaky v mnohých jazykoch. Videl však aj mnoho nevrlých pohľadov ich manželov. Bol to tažký deň bez patričnej tržby.

„Ali takvi su i dani,“ vraví sa na Jadrane. (Nie v Turecku, lebo slovo ali zamená v chorvátčine ale.)

Gordanovo detstvo

Gordan lásku svojich rodičov nikdy nepoznal. Nechali ho totiž jedného dňa, na konci letnej sezóny, jednoducho v košíku na pláži. Či to bol zámer, alebo ho tam len zabudli (ako potápacie okuliare alebo lehátko), sa už Gordan asi nikdy nedozvie.

Zabudnutého malého Gordana (kao bebu) potom našiel v tieni borovice toaletár menom Ivica. Ivica sa malého Gordana ujal a vychoval ho. Gordan vďaka tomu trávil svoje detstvo (počas celej letnej sezóny) s otcom pri toaletách. Mimo sezónu býval Gordan u svojej adoptívnej babky Marije, pretože Ivica mimo sezóny pracoval (po chorvátsky radil, v tomto prípade by bolo výstižnejšie povedať riadil) ako vodič kamiónu.

(Spisovne, chorvátsky, by sa však malo povedať „On je radio“, to však potom vyzerá akoby Gordanov otec bol rádio. Ale nebol. Bol to veľmi mĺkvy muž. Dlhý čas dokázal neprehovoriť ani slovo. A to doslovne, pretože v chorvátčine slovo znamená písmeno. Do svojich dlhých odmĺk aj nepúšťal žiadne pesničky.)

Babka Marija mala Gordana veľmi rada. Milovala ho nadovšetko, protože Gordan bol jej jediným vnúčikom, v ktorého už ani nedúfala. Prežívala sen starých ľudí, sen o vnukovi, ktorý sa jej (hvala bogu) aj naplnil. Možno aj preto ho veľmi rozmaznávala. Gordan sa s babkou najradšej hrával na partizánov. Marija bola na túto hru najpovolanejšia, lebo táto stará partizánka bola počas vojny členkou partizánskej brigády vedenej najväčším veliteľom všetkých veliteľov – Josipom Brozom Titom. (Pošuškávalo sa, že Marija aj niečo s Josipom mala, že si neraz spolu krátili dlhú partizánsku chvíľku.)

Gordanove hry s babkou Marijou neboli vôbec nudné, pretože babka vlastnila malý vojnový arzenál: niekoľko samopalov (ruskej i nemeckej výroby), dva ľahké a jeden ťažký guľomet, starý mínomet a munície vyše hlavy.

Tento arzenál prišiel Marije jedného dňa mimoriadne vhod. Bolo to počas chorvátsko-srbskej vojny, keď sa srbský oddielik chcel „ubytovať“ v jej dome. Marija vtedy spustila takú paľbu, že Srbi radšej zutekali kade ľahšie. Dokonca aj kade ťažšie, taká to bola kanonáda. Veď aj Mariju potom prezývali Baka Rambo (Babka Rambo).

Gordanovo detstvo bolo plné hier (občas strieľali aj ostrými) a plné rozprávok... o Titovi. Gordan vnímal Tita ako Boha. Jeho portrét visel na stene babkinej kuchyne hneď vedľa obrazu Svätej rodiny. Obraz Svätej rodiny mu Marija aj často ukazovala so slovami:

„Gordane, tamo možeš vidjeti, Josipa, Mariju...“

Gordan vo svojej puberte pochopil, že Josip (Tito) je stále jej veľkou láskou. Keď chcel babke spraviť radosť, spýtal sa jej na Tita. Ona hneď ožila a so svietiacimi očami sa o ňom rozrozprávala, pričom často s obľubou predvádzala, ako s Titom bojovali plece pri pleci, či presnejšie stehno pri stehne.

Keď Gordan dospel, dlho váhal, či chce byť vodičom kamiónu alebo toaletárom ako jeho otec. Prípadne oboje. Nakoniec však, ani nevedel prečo, zvíťazila kukurica, teda jej predaj na pláži. Mimo sezóny robil, čo mu prišlo pod ruky: bol strážnikom, čašníkom, komparzistom vo filme, vykladal vagóny, otváral výstavy súčasného chorvátskeho umenia...

Keď sa ho niekto pýtal, čo robí, tak odpovedal:

„Sve.“ (Chorvátsky všetko.)

„Previše radim (pracujem) s kukuruzima,“ upresňoval. Nemyslel, samozrejme, realizovanie veľkej potreby v kukurici, ani obchodovanie na burze s kukuricou, aj keď v tomto omyle ľudí rád nechával.

Gordan totiž počas svojho detstva v škole viac nebol ako bol. So svojím vzdelaním, pozostávajúcim z niekoľkých ročníkov základnej školy, nemohol pomýšľať na viac ako na predávanie kukurice. (Aj keď si niektoré ročníky zopakoval viackrát.)

Hlúpy však nebol. Jednoducho len počas šťastného detstva nije bilo vremene (nebolo času) na školu.

Gordanov sen

Gordan každý Boží deň nabehal so svojou pojazdnou chladničkou, plnou varenej kukurice, desiatky kilometrov. Preto nečudo, že vždy poobede, okolo pol druhej chorvátskeho času, padla naňho únava. Nemilosrdné zásady kukuričiarskeho trhu mu ale nedovoľovali pospať si, ani si dopriať aspoň hodinku siesty.

Jedného dňa však neodolal, a keďže v ten deň predal výnimočne veľa kláskov varenej kukurice, rozhodol sa, že si predsa len dožičí malú siestu v tieni borovice. Únava, mimoriadne teplé počasie a zvuky morských vĺn (či skôr vlniek) urobili svoje, a Gordan sa zrazu ocitol vo svete, kam aj králi chodia pešo, teda vo svete snov.

Opäť sa mu sníval obľúbený sen. V tom sne bol chorvátsky miljunaš, ktorý mal každú sezónu novú ljepoticu (krásavicu) a k tomu 22 metrov dlhú a 5 metrov širokú jachtu za 15 miliónov Kuna. (Presne ako tenisač, prvak (majster) u Wimbledonu, Goran Ivaniševič, akurát Gordanovi sa, na rozdiel od Gorana, nekazila.)

„Gordan je vozio Audi kabriolet“ a bol to „bogataš“ ako sa patrí. Akonáhle sa niekde objavil, tak sa tam ihneď zjavil aspoň jeden chorvátsky paparazzi (niekedy aj dva razy). Gordan paparazzov toleroval, pretože vedel, že si robia len svoju prácu. A to, že sa videl v novinách 24 Sata každý týždeň mu vôbec nevadilo. Okrem iného čítal aj iné noviny – Jutarnji List. (K tomu, samozrejme, aj chorvátske burzové noviny Zidova ulica.)

Svet v jeho sne bol nádherný! Keď vystúpil zo svojej jachty na pobrežie, a okolo neho prešiel mladý chudobný kukuričiar, zastavil ho a kúpil si od neho hneď dva klásky. Dal mu 200 Kuna a povedal:

„To je dobro, za tebe dečko!“

Tento sen bol však zvláštny najmä tým, že Gordan bol v ňom miljunaš i kukuruz dečko zároveň. Čiže kupoval kukuricu sám od seba, čo bol pre neho dvojnásobne slastný pocit, pretože sa predviedol ako rozmarný milionár, a zároveň utŕžil za dva klásky kukurice 200 Kuna.

„Bože, dvjesto kuna za dva kukuruza! To je sreća!“ reagovali obdivne jeho kamaráti kukuričiari, keď im potom o tom rozprával.

V tom sne bol Gordan, ako každý správny milionár, oblečený celý v bielom, nohavice i košeľu mal z voľnej priedyšnej látky, obutý bol v kožených šľapkách, čo vôbec nevyzerali na to, že stáli takmer 5 000 Kuna. A nechýbala ani priateľka, oblečená ako manekýnka podľa poslednej módy, ktorá bola na ňom zavesená ako malý šimpanz...

Gordan sanjal a sanjal (sníval). Vo svojom sne práve vyplával so svojou jachtou z prístavu, pričom nezabudol trikrát hlasno zatrúbiť lodnou trúbou. Akurát ho prekvapilo, že sa namiesto typických hlbokých tónov ozval zvuk (dobre známej) kukuričiarskej trúbky.

Bol to zvuk konkurenčnej trúbky, ktorý sa mu vkradol do sna. Gordana to prebudilo, a keďže to bol mimoriadne živý sen, chvíľu mu trvalo, než si uvedomil, kým skutočne je. Nielenže na sebe nevidel žiadne biele oblečenie z voľnej priedyšnej látky, ale ani nemal obuté šľapky za 5 000 Kuna.(Tie jeho stáli len 50 Kuna.) Zorientoval sa rýchlo.

„Lijep san!“ povedal si sám pre seba a dodal: „Hajdemo, imam puno posla.“ (Nespomínal žiadneho posla, povedal len, že má veľa práce.)

Vstal, zobral so sebou pojazdnú chladničku, trikrát zatrúbil a vydal sa v ústrety svojmu snu...

V ten deň stretol pekný párik. Muž bol oblečený celý v bielom a jeho frajerka vyzerala ako manekýnka. Muž v bielom od neho kúpil dva klásky kukurice. Keď mu dal 200 Kuna povedal:

„To je dobro, za tebe dečko!“

Presne ako v tom sne! Akurát ešte dodal:

„Sitno mi netreba.“

(Nemyslel tým, že by chcel kúpiť hrad Sitno. Slovo sitno znamená chorvátsky drobné peniaze. Veď napokon, čo by aj robil so Sitnom.)

Muž v bielom však nebol on. A jeho kožené šľapky naozaj nevyzerali, že stáli takmer 5 000 Kuna.

Bol to pre Gordana dobrý deň. Jedan iz bojlih. (Jeden z lepších, nie boľavých. Veď nebol u zubára.) Po dlhom čase si nielenže poobede pospal, ale sníval sa mu aj krásny, a pritom prorocký, sen. A navyše zarobil za dva klásky kukurice 200 Kuna! To sa nedeje každý deň.

Bude tak môcť o tom po večeroch rozprávať kamošom. Určite všetkých tromfne touto kukuričiarskou historkou, ktorá sa môže stať, za istých kukuričiarskych okolností, možno aj legendou. Kukuričiari si totiž po večeroch, ako správni príslušníci kukuričiarskeho stavu, s nadšením rozprávajú rôzne kukuričiarske bájky, legendy a povesti. Ich najobľúbenejšia bájka je o tom, ako sa chudobný kukuričiar milionárom stal.

„Kad prodaš stošestdesetšesttisuća šestošestdesetšest kukuruza (166.666), svaku za 12 kuna, a imaš profita 6 kuna, zaradiš miljun kuna i si miljunaš!“ presviedčal všetkých naokolo kukuričiar Živko, prezývaný tiež Einstein.

Aké jednoduché. Ali samo teoretičeski.

Gordan a stratený chlapec

Väčšina dní letnej sezóny, ktoré Gordan strávil predávaním varenej kukurice, bola kľudná, pohodová, jednoducho taká, aká má byť.

Vyskytli sa však i také „dana“, ktoré boli ich pravým opakom. Ako ten, keď sa na pláži stratil malý Gian-Luca. Gian-Luca bol, ako tomu napovedá jeho meno, malý Talian. (Nemyslím však dospelého malého Taliana v botičkách číslo päť a pol, ktorých stretnete na pláži stovky.) Gian-Luca bol malý, ani nie päťročný, chlapec. Jeho rodičia, mimoriadne nezodpovední a nezodpovedne opálení (lebo vyzerali ako várová čokoláda), ho poslali samého na plážovú toaletu. Dali mu, do jeho malej rúčky, dve Kuny na zaplatenie toalety a „vai!“ (Choď!) Aké nezodpovedné! Poslať takého malého chlapca na veľkú taliansku potrebu úplne samého!

Gordan sa o tom dozvedel práve vo chvíli, keď rozoberali s toaletárom Željkom vážnu tému zvýšenia PDV (chorvátskej DPH) o jedno percento.

„Znaš, kako se zna da je tortu ispekla naša premijerka? Ne? Nema kreme unutra, samo šlag na površini.“* dorozprával práve so smiechom Željko Gordanovi najnovší chorvátsky „vic“ (vtip), keď sa pri nich objavila mimoriadne namosúrená a nervózna Talianka.

„Dove e Gian-Luca?“ skríkla Talianka bez okolkov na Željka.

Ak bol Gordan polyglotom (teda ovládal niekoľko jazykov, aj keď len na úrovni prvých lekcií), tak Željko bol antipolyglotom, jazykovým antitalentom, ktorému aj samotná chorvátčina robila problémy. Keďže z taliančiny poznal len slová ako pizza, Buffon, či uno (vlastnil totiž tento starý model Fiatu), nechápavo sa pozrel na Gordana a spýtal sa:

„Što to priča ova stara raketa?“ (Čo vraví tá...)

„Traži Gian-Lucu,“ vysvetlil Željkovi Gordan. Keď sa Gordan lámanou taliančinou spýtal, kto je Gian-Luca, dozvedel sa, že sa jedná o jej syna.

„Traži svojega sina. Jesi li ga vidio?“ spýtal sa Gordan Željka, či nevidel jej syna.

„Nisam njegova baby-siter! Zašto ona na mene tako viče?!“ rozhorčoval sa Željko, že on predsa nie je jeho opatrovateľka, a prečo naň tak kričí. (Željkovo rozčúlenie pramenilo aj z toho, že mal tú česť byť krátku chvíľu v ďalekom zahraničí „baby-siterom“. Dlho to však nevydržal, nakoľko nemal síl odrážať sexuálne útoky otca rodiny.)

Gordan prezieravo milého Željka radšej z ďalšej komunikácie vynechal. Dozvedel sa, že malý Gian-Luca šiel sám na toaletu takmer pred dvomi hodinami a nevrátil sa. Milí, do opaľovania pohrúžení Taliani, si to všimli až po takomto dlhom čase, takže to opaľovanie im muselo dať teda zabrať.

„Mamma mia, Gianni, figlio mio, carino,“ bedákala matka.

Gordan poznal pláž ako svoje chorvátske šľapky. Bola dlhá takmer dva kilometre, začínala hneď za mestečkom, potom sa kľukatila až po zátoku, za ktorou bol nuda camp. Jej súčasťou boli dva polostrovčeky a po celej dĺžke ju lemoval borovicový lesík.

Gordan vedel, že chlapca treba začať rýchlo hľadať. Napadlo ho, že sa musia rozdeliť. Povedal Talianke, nech zavolá manžela, ktorý sa veselo slnil a opaľoval mladé dievčatá ležiace na vedľajšej deke.

„Alessandro, Alessandro!“ zvolala Talianka a muž naklusal k nej ako taliansky poník. Alessandro bol viditeľne rozladený z toho, že ho vyrušila z činnosti, ktorú majú Taliani najradšej – „opaľovanie“ dievčat. Akurát im rozprával, že žije vo veľkom dome v Bologni, že je bohatý podnikateľ a (okrem iného) predáva aj autá Ferrari. V skutočnosti však býval so ženou a synom u svokrovcov, síce v Bologni, ale na periférii, akú len tak nevidno. Všetci sa tlačili v takom malom bytíku, že keď chceli splodiť syna, svokrovci museli vyjsť na balkón. A navyše bol nezamestnaný, lebo konzerváreň zatvorili. Na dovolenku im prispeli svokrovci len preto, aby mali aspoň týždeň voľna.

Gordan im povedal, že sa musia pri hľadaní rozdeliť. Alessandra poslal smerom do mesta, jeho ženu smerom na nuda camp a on sa rozhodol prečesať lesík. Alessandro podotkol, že on by sa radšej vydal smerom na nuda camp, ale škaredý pohľad jeho ženy ho uzemnil.

Pátranie však neprinieslo žiadne ovocie. Po hodinke sa stretli bez výsledku. Alessandro navrhol, že nech to skúsia ešte raz, pričom by si vymenili trasy. Gordan sa zamyslel a Taliani sa začali medzi sebou hádať. Talianka častovala Alessandra takými slovami ako „stupido, schupacco, schocco“. Neodpustila si ani výraz „impotento“.

„On nije njegov otac?“ chcel sa spýtať Gordan, ale radšej zostal mlčať a premýšľať, kde sa mohol Gian-Luca stratiť. Premýšlajúc sa vydal smerom k miestu, kde mali deku Taliani. Keď k nej prišiel, na zemi si všimol mincu v hodnote dve Kuny.

„Mora biti u šumi!“ (musí byť v lese), pomyslel si Gordan a rezolútne sa vydal cestičkou, vyšľapanou od turistov, ktorí nechceli platiť za toaletu. Najskôr našiel hovno, potom druhé, tretie, štvrté, piate... Po chvíli ich Gordan prestal počítať. Na mieste, kde sa lesný chodník rozdeľoval, Gordan zastal a premýšľal, ktorým smerom sa asi malý Gianni pobral.

„Desno,“ pomyslel si Gordan a vybral sa vpravo, pretože vpravo a povie chorvátsky „desno“. (Keď sa v Chovátsku spýtate na cestu a ukážete vpravo, posunkami naznačujúc, že tam by mohlo byť vaše ubytovanie, a niekto miestny vám odpovie „desno“, nemusíte sa obávať, že ubytovanie je hrozné, či desné.) Po chvíli sa chodník stratil a Gordan uvidel aj posledné hovno, ktoré tam zanechal zrejme ten, ktorý sa najviac hanbil. „Kamo sada?“ spýtal sa sám seba bezradný Gordan, ale zrazu v diaľke pred sebou uvidel na zemi malý predmet. Pribehol k nemu a zistil, že je to malá plážová šľapka.

„Nadam se da je od Gian-Luce i nadam se da ću naći i ovu malu nogu. Majko Božja, pomozi mi da sam nadem drugu, noge, ruke, glavu, sve kompletno. Molim te!“ povedal si v duchu Gordan a prosil Panenku Máriu o pomoc, lebo sa o malého Gianniho obával. Po hodnej chvíli konečne v diaľke zazrel malého chlapca, ako sedí na zemi a plače. To ale nebol Gian-Luca. Bol to malý Hans, ktorý sa taktiež stratil pri vykonávaní veľkej potreby.

„Warte hier!“ povedal Hansovi a šiel ďalej.

Po hodnej chvíli sa terén začal zvažovať dolu. Gordan v diaľke uvidel Gian-Lucu. Pribehol k nemu a pre istotu sa ho spýtal: „Tu sei Gian-Luca?“

„Si,“ odpovedal uplakaný Gianni. Gordan ho vzal na ruky a ihneď zistil, že malý Gianni si zadoček poriadne nevytrel. Rýchlo sa však vydal smerom k pláži. Po ceste vyzdvihol aj malého Hansa.

Keď sa konečne ocitli na pláži, bolo tam už rušno. Hlúčik ľudí diskutoval pri toaletách, pričom Željko oduševnene opisoval tragické vízie, čo všetko sa mohlo malému Giannimu stať. Željko bol v tomto neprekonateľným majstrom Chorvátska. Práve posunkami naznačoval, ako ho už nejaký maniak naporcoval niekde v tmavej pivnici.

Keď zbadali Gordana, všetci si vydýchli. Talianka sa zvítala so synom, ako to vedia len a len Taliani, a neustále ďakovala Gordanovi.

„I tko je ovo?“ spýtal sa Gordana Željko na ďalšieho malého chlapca, ktorého priviedol so sebou.

„Hans,“ povedal Gordan.

„A gdje su njegovi roditelji? Isuse, nadam se da ga nisu zaboravili na odmoru!“ kontroval Željko dúfajúc, že ho rodičia nezabudli na dovolenke. Gordan si vtedy spomenul na otcove rozprávanie, ako ho (ako bábätko) našiel na pláži.

„Moraš još naći njegovu majku ili oca. Kad ima oca,“ glosoval to celé Željko.

Nakoniec sa našli i Hansovi rodičia. Taktiež vyšli z lesíka. Všetko napokon, chvalabohu a hvala Majke Božej, dobre dopadlo.

„Gordan, tko zna koliko je tamo u šumi dječak!“ povedal ešte Željko, živo sa zaujímajúc o to, koľko stratených detí môže ešte blúdiť v tomto lesíku.

Gordan ho však už nevnímal. On je bio sretan, tako sretan kao nikad u životu. Bol štastný, taký šťastný...