Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Prechádzka po považskom svete (ukážka)

Jozef Miloslav Hurban

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Peter Kolesár, Ivana Černecká, Mária Kunecová, Zuzana Šištíková, Jozef Vrábeľ, Erik Bartoš, Katarína Tinesová, Dušan Kroliak, Daniela Zubčeková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0150-3

Pôvodná publikácia

Jozef Miloslav Hurban. Dielo I. Tatran. Bratislava 1983. 744 s. Viera Bosáková zostavila, textologicky spracovala a zostavila poznámky a vysvetlivky. Július Noge napísal úvodnú esej. Daniel Šulc rediguje. Daniela Lehutová rediguje. Estera Šulcová, zodpovedná redaktorka. Alica Wursterová, zodpovedná redaktorka. František Hattala korigoval. Mária Pešková, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Prechádzka po považskom svete. Z cestovného denníka

Chronologicky druhý Hurbanov cestopis, v ktorom autor podáva svoje dojmy a postrehy nielen o považskom kraji a jeho obyvateľoch, ale aj širšie o spoločenských a kultúrnych problémoch. Na cestu za sestrou do Súľova sa Hurban vydal 16. augusta 1843 z hlbockej fary cez Prietrž, Bukovec, Myjavu, Kostolné, Bzince, Beckov, Malé Stankovce, Uhrovec, Vtáčnik, Valaskú Belú, Zliechov, Čičmany, Fačkovskú dolinu, Fačkov, Rajec. Záver cestopisných „obrázkov“ má aj vedeckú hodnotu: sú v ňom argumenty, prečo sa štúrovci pred mesiacom (v júli 1843 v Hlbokom) rozhodli povýšiť reč národa na spisovný jazyk.

Na viacerých miestach sme vynechali zdĺhavé Hurbanove reflexie ako i text cirkulára (obežníka), ktoré vybočujú z celkového cestopisného rázu a čiastočne znejasňujú text. Rešpektujeme edičnú úpravu J. Bédera (Obrazy zo života, 1956).

Edičná poznámka

Do prvého zväzku vybraných prác Jozefa Miloslava Hurbana (1817 — 1888) sme chronologicky vybrali tie, ktoré svojou historickou a dobovou tematikou reprezentujú rozvetvenú líniu autorovej tvorby.

Prvotina Cesta Slováka k slovanským bratom na Morave a v Čechách vyšla r. 1841 po česky; uverejňujeme ju v preklade J. Ambruša, ktorý pôvodne vyšiel r. 1960 samostatne v Slovenskom vydavateľstve krásnej literatúry. Uvedená publikácia je vybavená podrobným aparátom, ktorý v našom výbere uvádzame v skrátenej podobe podľa pôvodného materiálu.

Základom nášho ďalšieho výberu je trojzväzkové vydanie Hurbanových prác v edícii Slovenská tvorba — Tatran 1975, 1976. Tak ako v spomínanom výbere aj v tomto vydaní prihliadame na prvú verziu Hurbanových prác:

Svatba krále velkomoravského. Obrazy z deviateho stoletia. Nitra I. (1842).

Svatoplukovci, aneb pád říše Velko-moravské. Květy 1844.

Prítomnosť a obrazy zo života tatranského. Nitra II. (1844).

Prechádzka po považskom svete. Nitra II. (1844).

Olejkár. Povesť z počjatku XIV. stoleťja od M. J. Hurbana. Nitra III. (1846).

Koritňickje Poháriki, alebo veselje chvíle ňezdravjeho človeka. Mosaika od Miloslava Selovskjeho. Nitra IV. (1847).

Divadlo duchov nad Tatrami. Ibid.

Od Silvestra do trech Králou. Novelettka od Ludevíta J. Trenčjanskjeho. Nitra IV. (1847).

Slovenskí žiaci, obrazy zo života od Ludevíta Pavloviča. Nitra V. (1853).

Zrínsky na Sihoti. Obrazy z časov minulých ku oslave pamiatky tristoročnej hrdinstva Zríňskeho od Dr. Jos. Miloslava Hurbana. Pamätník Matice Slovenskej ku tristoročnej oslave Mikuláša Šubiča Zríňskeho… V B. Bystrici… 1866.

Všetky práce J. M. Hurbana uvádzame v súčasnej spisovnej slovenčine, a to nielen v hláskosloví a tvarosloví, ale aj v lexike v tom prípade, keď išlo o výrazy formálne značne odchylné od súčasnej normy a zastarané. Cieľom textologickej úpravy Hurbanových prác je zachovať historický kolorit, ale zároveň aj umožniť dnešnému čitateľovi sledovať autorov zámer bez jazykových prekážok.

Prechádzka po považskom svete

Drahý Vedoslav sa zabavil u mňa istý čas a potom ho vlny tohto podvrhnutého života hnali do jeho sveta, do večne mocných Tatier. Lebo jeho domov je hniezdo, z ktorého vyletel ako mladý orol, tie večné hory, na vrchovcoch ktorých sa severné vetry lámu a ktoré vidia všetky svety starých i nových vekov a dívajú sa na tie brehy, v ktorých tiekla, tečie a tiecť má rieka histórie sveta. Jeho domovom sú nedobytné hrady Uhorska. A bolo mi tak clivo, tak úzko okolo srdca, keď som už videl, že môj Vedoslav ma opúšťa a preč odo mňa sa uberá. Lebo mi prišlo na um, že toto naše stretnutie je už posledné, a keď nie posledné, tak dlho ďalšie nebude. Naše životy, ktoré sa večným ohňom a akýmsi prorockým tušením zveľadili a rozživotnili — pánbohvie, čo to môže byť — sú akosi málo trvanlivé, lebo už ani nestačíme plakať nad tými vždy sa obnovujúcimi víťazstvami smrti slávenými nad životmi našich mládencov.

Zato keď sa rozchádzame, vždy nám letia popred oči obrazy našich krásnych slovenských mládencov, ako v ohni života nastupujú do vysokých koľajníc veľkých predsavzatí, a zrazu padajú do studenej tône smrti a hrobu. Tomášik, Baraňai, Volko, Mazúr, Kolléni, Fontáni, Priekopa, statočný človek a môj drahý priateľ Michalovič, Červenák, teraz posledný Tomes a iní[1] zvädnutí ležia vo svojich hroboch, rozsiati po pekných slovenských Tatrách.

A vtom, čo som bol taký zovrený bolesťou ducha a úzkostlivou mysľou, génius ma nadchol tak, že som sa stal povolaným, aby som sa teraz vydal na cestu k mojej sestre, čo býva na vrchu Trenčianskej stolice v Súľove; hneď som sa aj vystrojil s milým Vedoslavom. Iba som sa nakrátko zobzeral po veciach potrebných na takúto cestu. Za polhodiny som bol i s Vedoslavom na nohách. Všetko sa to stalo dňa 16. augusta 1843.

Už sme sa tlačili na vŕšok, ktorý rozbúrená príroda kedysi medzi Prietržou a Hlbokým naviala, už sme videli aj staropamätný kostol evanjelického artikulárneho prietržského zboru, už sme sa dolu tým starým vŕškom v Prietrži mali spúšťať, keď nám obom prišla na um akási hlboká myšlienka, zatiaľ čo naše oči boli obrátené na ten starý kostol. Boli to žalostné časy, v ktorých ho stavali a jeho kvet bol kvetom splodeným bolesťou tisícich sŕdc. Tak sú kvetmi životy vo všetkých pásmach sveta a vo všetkých vekoch ľudského pokolenia. Každý vek má svoje pyramídy, každý vek má svoje veľkosti. Duch sa nikde nedal zaprieť, lebo keď ho zapierali, vtedy sa on otváral v celej svojej velebnosti. Kvet tamtoho kostola sa viaže k časom, keď čiastka ľudstva v Uhrách hynula pod bremenom nespravodlivosti. Aký to kontrast! Vyše osemdesiattisíc ľudí schádzalo sa tam k tým lipám,[2] čo držia stráž okolo neho, a teraz sú tam chodníky pozarastané, teraz, keď sa evanjelikom sloboda náboženstva zaskvela. Tak je to! Jednotlivci sa dvíhajú, keď celku hrozí pád, lebo sa všetok celok k jednému uberá. A zas idú časy, že celok rozšírený — odoberá jednotlivcov.

Tisíce nás chodievali z najodľahlejších strán a kútov, aby sme sa slovom božím tešili vo svojich trápeniach, biedach a božích navštíveniach. A vtedy kvitol žalostne, lebo jeho kvet svedčil, že ľudské srdce nemôže tam nájsť úľavu vo svojich žiaľoch, nemôže sa tam povzniesť k bohu. Teraz je kostol opustený. A tisíce, čo okolo neho vzdychali, sa scvrkli do maličkého zboru, ako keď sa Myjava rozvodní a všetka zaleje prietržské, omské a hlbocké lúky a potom zas do úzkeho potôčika zostúpi. Kde bývali udlapčené chodníky, teraz tade trávka rastie a jedna strana kostola je celkom zavrená, akoby bola zakliata. Ktovie, či už i tie železné pánty k čapom svojim nepoprirastali?

Ale celý kostol je svojím rázom svedkom času útlaku a ujarmeného ducha, lebo je na ňom i pri ňom všetko neokresané, hrubé, neporiadne a bez všetkého staviteľského, remeselníckeho vkusu a chuti. Povalu nemá, chóry či povaly sú pod samou strechou, miesta a priestranstva je veľa, pohodlnosti a ekonomiky nijakej. Zo všetkého hľadí na človeka ujarmená myšlienka, táto myšlienka: Dajte nám len suché miesto, na ktorom by sme sa mohli zo srdca modliť k bohu, nič inšie nechceme. A naozaj, nič inšie nechceli títo ľudia. Preto aj nič iné nevykonali. Lebo to vykoná len človek, čo prv vykonať chcel a mal to vo svojej mysli.

Ja som ďakoval bohu, že tie časy už zašli, ale som ľutoval, že s nimi odišlo aj to dobré, čo v nich bolo. Lebo tie časy neboli vo svojom veku inakšie ako naše časy vo svojej súčasnosti, našom dnešnom veku. Tie časy boli plné následkov z minulosti, tak ako sú naše dnešné, vychádzajúce z víťazstva predchádzajícich. My sme teraz na vyššom schode, zato ale neprestáva schodom byť ten schod, na ktorom boli naši dedovia a tomuto terajšiemu vyššiemu bol rovný i tamten, čo bol vo svojich časoch najvyšší. Ba ešte aj tá divosť, ku ktorej ľudí viera zapaľovala, chvályhodnejšia je, pokiaľ ide o prameň, ako terajší bezbožný chlad mnohých ľudí, ktorý do ničoho vyššieho nepodnecuje.

Darmo je. Nesmieme ľudí a ducha času súdiť podľa tunajšieho raisonementu[3] nášho rozumčeku, ale ich máme chápať v ich vlastnej nástojčivosti, v ich vlastnom veku a čase, lebo ich pravda je v nich samých schovaná. Po porade bývajú vraj páni múdrejší, hovorí slovenské príslovie. A v ňom je tá pravda ukrytá, že je ľahko tomu, kto vyšiel po stupňoch rebríka vyššie, smiať sa tomu, kto nižšie na tom istom rebríku stojí! Že v tých smutných časoch náboženského prenasledovania sa veľa takého ukázalo, čo nejde dokopy s naším rozumom, to všetko je len nižší stupeň, na ktorý my teraz už len dolu hľadíme, lebo tí na vyšší stupeň nedorástli. A aby sme pravdu povedali, nikdy duch našich dnešných slobodných rezonancií nepozná, čo je sväté nadšenie, neurobí také veľké skutky, nesplodí také velebné postavy a charaktery, akým bol zápal u druhej strany vtedajších vekov. Ak chceme byť spravodliví, musíme si od celého toho ľudského poblúdenia, ktorému bude človek naveky podrobený, odmyslieť tú všeobecnú moc a silu, čo hnala ľudí do bojov a životného nebezpečenstva. Lebo len tu nájdeme pravdu, a nie keď si bude každý húsť svoju nôtu a len svojej čiastke pravdu prisudzovať. V každom ľudskom vzdore je ľudský duch a pravda človečenstva je duchom človečenstva. V tých minulých časoch prerážala osobná viera ducha cez čiaru lásky. V terajších prevažuje rozumovanie a chýba centrum všetkého — viera. A len teraz my zvestujeme prichádzajúci vek zmierenia. Preto formálnym rozumkárom sme tŕňom v oku. Lebo ešte vždy snívajú o panstve a krviprelievaní. Ešte sa vždy nájdu ľudia, čo by radi iba všetko svoje chválili a všetko cudzie do deviateho pekla odsudzovali. Ale to už nepôjde. Musíme si spravodlivosť vzájomne prisudzovať, ale v spojení protikladov pravdu hľadať.

Ale skoro by som bol už ďaleko zabehol od prietržského kostola. Tak sa to, hľa, myšlienky jedna z druhej pradú.

Zišli sme z vrchu, prešli cez lavičku z jedného brehu Myjavy na druhý preloženú. Pustili sme sa lúkami — a ocitli sme sa pred farou nášho drahého Ladislava.[4]Tres faciunt collegium. A my sme práve traja boli. Nuž čože, či bola hostina, ako to kedysi bývalo, keď sa dvaja-traja zišli? Či sa blýskali poháre? Či sa penilo víno? Či sa komplementovalo? Či čo sa robilo? Nič z toho všetkého, len stisk ruky a doňho sa — do toho milého rozhovoru, do toho myšlienkového kruhu. Ako lúka rozprestrená dolinou, nad ktorou sa vinuli háje, jedliny, dubiny, smrečiny, tak je komukoľvek otvorená a rozprestrená história. A čo môže byť rozkošnejšie, ako pružným duchom prechádzať sa po požehnanom poli? Tu vidíš, čo bolo, ba môžeš sa osmeliť zaletieť i do borovicových hájov a tušiť, aké z nich na budúcu jar orly vyletia. Aj naša rozhovôrka s Ladislavom bola také pierko z kvetov na tejto lúke mysľou pozbieraných. Ale my zvlášť k takýmto pierkam, bukrétam a kytičkám privoniavať máme, lebo je to náš ľud, ktorý sa nevyžil ešte a pozerá do budúcnosti. My si môžeme len to myslieť, že vyjde náš národ z tej filozofickej i občianskej svojvôle a bude celým človekom v človečenstve, mysliteľom nábožným v živote, obcou v toku a krútenici padajúcich a hynúcich obcí a národov. Zmierenie to má byť — ako víťazstvo mnohých tisícročných bojov a vývinov.

Pozhovárať sme sa pozhovárali, ale s veľkou istotou sme si nesadali, lebo nám v ušiach hučalo, že sme pútnici ešte ďalej mašírujúci. A poberali sme sa teda zasa ďalej, a to k Bukovcu a Starej Lúke a Myjave, kde mala dnešná štácia byť. O Slavomilovi Bukovskom sa tuším aj všelijako žartovalo, ako o takom, pre ktorého žije svet, pretože na ňom i im zrejú vynikajúce myšlienky a uskutočňujú sa večné túžby. Úžerník, prozaický chlebárik, vždy sa len o hojný interes trápi. Chlapci naši veselo, aby sme sily nabrali na zajtrajšie bolesti, boje a trápenia.

Odprevádzaní z Bukovca k Turej sme sa s Vedoslavom poberali ďalej, aby sme našu prechádzku po tej časti Slovenska, ktorá je i mojím rodiskom,[5] čo najrýchlejšie mohli začať. Už sa to človek len rád podíva ta, kde mu detské hračky a chodníčky zakývajú a pamiatka hodín nevinného detstva sa v srdci ohlasuje. A okrem toho všetkého, koho by neťahalo do tej rajskej doliny považskej? Tento dolinový považský svet je magnetická dolina, v ktorej sa čarovné a čarodejné okľuky, vŕšky, doliny, háje najrozličnejšie na pútnika dívajú a všetky ho očarovať chcú.

Ale ešte som len pri Bukovci, už zabieham na Považie. Veru to len medzi týmito výmoľmi príde na myseľ. Lebo kto videl aspoň raz za života Považie a príde k týmto výmoľom potom, tak mu musí prísť na rozum to naše Považie.

Vŕškom od Bukovca k Turej Lúke je pekná prechádzka. Ide sa pekným vŕškom, potom dolu, takým utešeným hájikom, a vždy má človek pred sebou výhľady. Nie síce také, ako keď sa za Mnešicami z vŕšku otvorí dolina, na ktorej severnom konci sa ukážu vrchy a skaly pruštianske, zámok Trenčiansky, ba už hen vrcholce hôr belušských, nozdrovických a dolu na juhu — roviny až hen skoro trnavské, nie síce takéto výhľady, ale vyhliadky do kútikov všelijakých, kde ľud náš tiež žije. A my chodiac všade s myšlienkou, všade vidíme život a všetko nás láka a všetko nás priťahuje a všetko sa s nami teší a raduje.

Dívali sme sa po tých roztratených domoch po kopcoch a dolinkách a úbočinách a zamysleli sa nad tým arkadickým životom[6] Slovákov. Sú to kopanice, na ktorých slovenský ľud v rodinách a akejsi patriarchálnosti žije idylickým životom, bár sa zdá mnohému biedny. Bieda je veľmi rozdielna, vlastne chápanie biedy nie je u všetkých ľudí rovnaké. Mešťan, čo všetko imanie svoje premárnil, lákavých dobrodružstiev sa nasýtil, takže všetko natoľko okoštoval, že sa mu všetko spriečilo a duša už doňho len nocovať chodieva, má to za vrchovec svojej túžby, keby sa mohol vzdialiť od hlučného sveta, v ktorom už preňho nič nieto, ísť do úbočín neskazenej prírody a žiť na sladkom v plástoch sa ligotajúcom mede a skusovať radosti neskalenej prírody. Tento kopaničiar sníva zas o meste, o pekných palácoch a o hojnosti všetkých rozkoší a závidí tým, čo sa topia každý deň v radostiach, rozkošiach a veselkárstve. Nepomyslí, že sa tu nejeden smeje, čo má na svojom tele z rozkoše rany trápivé, vo svojom svedomí urážlivé tŕne neprávosti, vo vrecku dlhy pozapisované a jeho úsmev je len mechanická práca tváre, o ktorej srdce nič nevie. Napokon ale ľud tento je spokojný. Vo zvykoch starých, ktoré majú aj tisíc rokov, v obyčajoch dedovských, ktoré sa verne zachovávajú, stará sa o svoj dobytok a svoju daň, o svojho syna a dcéru svojho suseda, ktorú by pre jej poriadnosť rád za nevestu v dome mal. Každá dolinka a každý vŕšok má svoje nuansy zvykové, jazykové, aj odevové. Ale všetky na jednom základe slovenského života stoja.

V Nitrianskej stolici je takýchto kopaníc veľké množstvo a ich obyvatelia sú napospol evanjelici, čo iste ukazuje na časy náboženského prenasledovania. Kopanice sú prekopané a hory vyklčované, je to zväzok medzi pánom a poddaným. Pán dal poddanému slobodu, dal vyklčovať horu a daroval mu tie zeme, odtiaľ meno kopanica. Keď mal sedliak takú kopanicu, zaviazaný bol pánovi za tú slobodu isté dane dávať. Myjava, Brezová, Lukna, Stará Turá, Turá Lúka, Kostolné, Krajné atď., kde ich veľa tisíc duší prebýva. Živia sa hospodárstvom, remeslami, furmankami, ba aj handlom. Väčší diel ich však chodí do výžinku, to znamená do žatvy na dolné strany k Trnave, Novým Zámkom, Šali atď. Domáca zem ich vyživiť nevládze. Jedna osada má viacero častí, k akým patrí hneď hŕbka zo päť-osem domov, hneď celý rákoš[7]domov ako veľké dediny. Mená týchto oddielov pochádzajú raz od krajov, v akých ležia, inokedy od hlavných a prvopočiatočných osídlencov.

V takýchto myšlienkach a v takýchto rozprávkach sme zazreli až samu Myjavu.

Hej, vitajže nám, hrdinská Myjava! Hrdinská je Myjava, lebo jej história obsahuje veľa skutkov, ktoré sa môžu volať hrdinskými. Škoda len, že všetka sláva hrdinskosti myjavskej patrí len ženám. Muži si ju vraj nechali pre budúcnosť. No aj tak dobre. Charakterom a ťahom Myjavcov je hrdosť. Každý Myjavec je pyšný, že je Myjavec. Ale táto pýcha ešte neprešla v ten pekný cit, v ktorom česť svoju hľadáme a v nej sa tešíme, a nič nerobíme, čo by nám toto znamenie zastrieť mohlo. Ľud myjavský je tvrdý, ale vo svojej tvrdosti podnikavý. Na čo sa podujme, to vykoná. Len sa musí vedieť riadiť i s jeho vlastnými slabosťami, nedokonalosťami, bludmi a predsudkami.

Urodzený pán Mikulecký, tunajší notár, je takýto muž života, takýto kráľ myjavský, takýto faktor všetkého dobrého a trvalého na Myjave.[8]On túto desaťtisícovú obec tak spravuje, akoby mala päťsto duší. Ale pravda, on tomu rozumie, ako sa má charakter ľudu poznávať. Zato bude mať i Myjava naňho večnú pamiatku a on na Myjavu. Lebo darmo je to, pôsobenie je zrastenosť toho, kto pôsobí, s tým, na koho pôsobí. A časom môže byť Myjava jedným z najzvláštnejších punktov nášho života. Desaťtisíc obyvateľov garantuje za jej stálosť a bezpečnosť, duchovní správcovia za jej mravný charakter, vnútornú vrchnosť i vonkajšiu silu.

Na Myjave sme sa u dvojctihodného pána Jána Šulca,[9] tunajšieho evanjelického pána farára, výborne zabávali všelijakým rozhovorom a hádaním.

Bohviekedy, ale isté je to, že prvšie alebo pozdejšie vyplnia sa naše tušenia a naše nádeje, lebo ich nevystavujeme na základe vymyslenom, ale na podstate pravdivej, na potrebnom historickom vývine ľudského pokolenia. Však sme sa už tisíc rokov pripravovali na to, čím v najbližšej budúcnosti byť máme. Ale že na to výhľad nemajú tí, ktorí sa na budúcnosť dívajú z úzkeho okienka doterajších formičiek, tomu sa nemáme čo čudovať, lebo to sú ľudia, čo i o Kristovi hovoria, že bez prorockého ducha mohol predpovedať skazu mesta Jeruzalema. Oni sú to, čo bývajú múdrejší než rada, avšak len pre ten prípad, ktorému videli východ, priebeh a koniec. Ľahko je už teraz povedať, že mohol to Kristus i bez prorockého ducha predvídať, keď vidíme, ako sa všetko vyvíjalo a po sebe nastupovalo. Oni sú to, čo čakajú takú budúcnosť, ako bola minulosť, chcejúc, aby sa rieka vždy nového a nového života národov prekĺzavala až po ich úzke briežky rozumu. Špekulácie duchovnej nieto tam, kde sa takéto myšlienky nachádzajú. Aj tá obyčajná mienka, že by sa všetko len opakovalo, je plodom takejto formálnej mysle. Preto sa ľudia zavše skoro usilujú vypriasť také niečo v histórii, ako už bolo a čo sa im zapáčilo. Aj vo Francúzskej revolúcii[10] sa zavše hľadelo na staré revolúcie, a predsa sa to všetko ináč skončilo. Novšie zimničné fantázie niektorých ľudí hľadeli zas sa formovať podľa francúzskej revolúcie. A to sa skončilo ako: „Parturiunt montes, nascetur ridiculus mus!“[11] Nie je to pravda, že by nič nového nebolo pod slnkom a len sa všetko opakovalo. Bo je nové tak, že sa staré všetko opakuje a pretvára v novom, nie je však už ako celok, ale ten starý celok sa v tom novom roztápa na chvíľu, na nerozlučnú čiastku toho nového. Nová je teda reprodukcia všetkého starého s pričlenením všetko dosahujúceho a sceľujúceho sveta. Tak aj náš vek je reprodukcia všetkých starých vekov. Ale už predsa nebude taký paradoxný, žeby sa opovážil povedať, že 19. storočie by nič iné nebolo len opakovanie sa predchádzajúceho storočia. Vieme, čo vedeli tí, ktorí vlani žili. Ale nevedeli oni, čo my vieme teraz. Slovom, jedna niť sa pradie človečenstvom, národy a storočia ju vždy len zachycujú a ďalej pradú. Tá niť je zavše dlhšia i obsiahlejšia. A my sa domnievame, že po rozpadnutí sa živlov tých národov, ktoré dosiaľ krútili vretenom historickým, na náš národ prejde poriadok krútenia tým vretenom. A preto nám všetky prekážky budú na to len slúžiť. Lebo čo má žiť, tomu všetko pomáha k životu; čo má hynúť, tomu všetko do hrobu pomáha.

*