Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Púť za šťastím

Terézia Vansová

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Peter Krško, Zuzana Behríková, Katarína Diková Strýčková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0013-1

Pôvodná publikácia

Terézia Vansová. Julinkin prvý bál. Mladé letá. Bratislava 1977. 147 s. Dr. Margita Valehrachová-Matulayová zostavila výber, upravila text a napísala doslov, poznámky a slovník. Dagmar Toholová, technická redaktorka.

Púť za šťastím

Bezmála päť rokov bola Milka na Spiši.

Tam prežila i rušné časy revolúcie (1848 — 49), ale okrem všeobecného hospodárskeho úpadku a trochy strachu inej pohromy nepocítila.

Keď „fräulein Relly“ spoznala — a to bolo hneď na začiatku — že jej v Milke prišla dobrá pracovná sila do obchodu, umienili si, že si ju tak ľahko nepustí od seba. S nemalým žiaľom si musela priznať, že jej pribúda rokov a ubúda zručnosti, že sú jej prsty podobné dreveným kolíkom, i to nie rovným, že sú meravé a neohybné — a že jej už ani tá povestná spišská dôkladnosť, čiže akuratesa nepomáha. Naopak, pri takom jemnom a vzdušnom remesle, pardon, umení, ako je šitie klobúkov, je prílišná dôkladnosť viacej na ujmu ako na osoh.

Nuž veru, stará slečna musela, hoci i so zármutkom, uznať, že tie mladé pršteky inak pracujú, a že keď napríklad Milka prišila kvet medzi všetky tie moderné stuhy, šlupfne, čipky a perá, vyzerá, akoby bol živý alebo práve stade narástol, tam i vykvitol — a tam chcel kvitnúť i ďalej.

Preto pridáva slečna Aurélia Milke na „honorári“. Stálo ju to síce nemalé sebazaprenie, ale strach pred konkurenciou mal veľké oči, radšej teda doplatila.

Tak sa stalo, že si Milka jedného pekného dňa uvedomila, že je majiteľkou slušného kapitálika.

Usporené peniaze alebo posielala, alebo ich po čiastke sama odniesla domov, keď z času na čas navštívila svojich. Za usporené groše jej dobrá mať kupovala a nadobúdala tie najpotrebnejšie veci do výbavy. Lebo ona, mamička, podobná iným matkám, pevne verila, že sa jej Milka vydá, a dobre vydá. Nielen maminka, ale i Milka začala rozmýšľať o svojej budúcnosti. Roky utekajú ako vlna na vode, mladosť a krása večne nepotrvá, nuž čo robiť? U slečny Aurélie nemôže ostať naveky, zostať starou, roztrpčenou pannou.

Dobre by bolo vydať sa už i preto, aby rodičia mali radosť, aby mali menej starostí, aby urobila miesto dorastajúcim sestrám. I tie prídu do toho roku, keď budú čakať, kedy príde ten „nevídaný nikdy — a predsa tak známy“, ako to básnik krásne povedal.

Keď tak dumala nad svojou budúcnosťou, prišla Milka i na tú myšlienku, prečo by sa nemohla osamostatniť, prečo by mala pracovať pre druhých, keď by mohla a vedela pracovať na svoju ruku.

Čudno, v ten čas už i rodičia uvažovali o Milkinej budúcnosti. Zhrnulo sa to odrazu — a Milka sa ocitla na rázcestí. Otec jej napísal svojou zvláštnou biblickou slovenskou rečou[1] a originálnym slohom nasledovný list:

„Drahá dcéro! Ja a Tvoja mať Ti dávame na vedomie, že sa Ti trefuje štěstí a to ne jenom jedno, ale dvoje odrazu. Nejprvé tu boli vzácní přátelé a sl. mestečka R. vážni mešteninové — a to na vohledy. S nimi prišiel i nádejný ženích čili mladý zeť v osobe vlídného a výborne učeného pána Mateja Sopúška, na tento čas učitele brdárskej dcérocirkve (tam, kde sa tie výborné čerešne rodia). Tento pán Matej Sopúšok je na tento čas hlboko zarmútený vdovec so štyrmi dítkami a hľadá pre seba milujúcu a vernú manželku — a pre své dítky láskavú matku. On i jeho příznivci, čo s ním prišli ako po známosti, velice ľutovali, že Teba, o ktorej dobré chýry počuli, doma nenašli, ale kochajú sa tou nádejou, že skoro prídeš domov a potom dostavia sa i oni, aby sa „ústy k ústum“ umluvili s Tebou.

O niekoľko dní nato bol tu istý pán Kožuch Marci, na tento čas šafár pri železnej maši. Tento pán je dobre platený úředník so zaistenou penziou a že je k tomu gazdovlivý a střízlivý, pritom i zralého veku — ako sa povedá — v najlepších rokoch — má už i usporené groše, a to v striebre i v zlate (čo je najistejšie). I pán Kožuch prišiel rekomendáciou, ako po známosti — a tiež náramne ľutoval, že Ťa doma nenašiel. Rozumie sa, že by Ťa nesmierne rád poznať, aby sa jeho vrúcí túžba vyplnila a on Ťa ako svoju manželku domov odviezol.

Tak, ak máš vôľu vydať sa, keď je tomu čas, poděkuj sa Tvojej panej za službu a za všetko dobré, čo Ti vykonala — a navráť sa domov. Špeditér, ktorý vozí pánu Gy. papier do Pešti, mešká na tento čas na Spiši, má budúceho mesiaca nastúpiť cestu na naše strany a do Pešti. Ten Ťa sem bezpečne dovezie.

Mať, ktorá akosi nie je spokojná s tým, čo som tu písal, Ti odkazuje, že je to vše jenom na Tvé vůli a že radšej, akoby si sa mala proti svojej vôli vydať, aby si začala pracovať na vlastnú ruku. O tom všetkom sa pozhovárame ústne, keď Ťa pánboh šťastlive domov donesie.“

Pri čítaní otcovho listu bolo dievčatku i do smiechu i do plaču. Oboje, plač i smiech, bývajú v srdci ako najbližší susedia — a najmä pri Milke zamieňali sa často veľmi citeľne. Po podobnom zamieňaní začala Milka uvažovať o tom, čo jej otec píše.

I myslí si, hľa — ozvena na moje starosti! Ďakujem pekne! Že vraj šťastie! A odrazu dvoje! Či ten otec, chudák, nedal voľnú uzdu svojmu známemu vtipu, ktorý dakedy prechodí i do takrečeno šibeničného humoru? Akoby videla svojho drahého, vždy vážneho otca, ako píše a pritom ako mu okolo fúzov poihráva figliarsky úsmev. On, i keď predniesol dajakú anekdotu, nikdy sa sám nezasmial a len ten jeho zvláštny úsmev svedčil, že svoj vtip pokladá za vydarený.

Milka si predstavila v duchu oboch pytačov. Vidí ich pred sebou. Toho utrápeného, skľúčeného, „po šlechetnej matróne Y. X. pozustalého vdovce“ (tak to počula pri pohreboch v parentácii) i s tými štyrmi detičkami, sirôtkami. Napriek slzám, ktoré sa jej tisli do očú, musela sa usmiať. Ach, ten dobrý otec!