Henrich H. Hujbert

Zima mŕtvych

Hydra 2020

vydavateľstvo Hydra

vydal: HJC projekt s.r.o.

www.vydavatelstvohydra.sk

41. publikácia, prvé vydanie 2020

Všetky práva vyhradené

ISBN: 978-80-89968-22-0

Venované Petrovi "Filmošovi" Čermákovi

Pezinok – sídlisko Juh 06.01.2020

Zima za oknami preradila na vyšší stupeň. Snehom obsypané cesty čakali na soľný nálev a odhŕňače. Chlad zvonku sa nekompromisne predieral cez škáry popraskaných okenných rámov a nahlodával slabučké zvyšky tepla, ktoré do bytu prenikali stenami od susedov. Aj napriek pokročilému ročnému obdobiu ostávali radiátory studené. Rado bol rád, že funguje aspoň elektrina, hoci zásoba žiariviek zmizla ešte niekedy počas jesene. Občas sa mu podarilo nenápadne ukradnúť si jeden, pri úrodnejšom zbere aj dva kusy svietidiel z chodby. Domovník ho síce podozrieval, ale nemal dôkaz. Škoda len, že si na nich nemohol zohriať vodu alebo aspoň ruky. Zatočené špirály boli mŕtve rovnako ako svetlo, ktoré vydávali.

To bol jeden z ďalších problémov, teplá voda. Ani si nespomínal, kedy sa naposledy osprchoval. No v podstate to bolo jedno. Žil iba pre seba a na ostatných sa mohol vysrať.

Aký požičaj, taký vráť! bolo jeho porekadlo, nazbierané rokmi skúseností. Nech smrdí, nech ho zima striasa, nevzdá sa. Aj keď občas nostalgicky spomínal na časy predtým, pred asi tisíckou rokov, na dobu tepla, lásky a porozumenia. Pche!

Jeho hodnotenie sveta s anarchistickým prístupom ho prinútilo k činom mimo paragrafov. Vždy bol taký. Neprechádzal prerodom od dobrého chlapca k spodine. Bol pádom nasiaknutý ako pľúca cigaretovým dymom. Nehral sa na neviniatko. Konal podľa vlastného uváženia. Krádeže, vlámačky, bitky, výtržníctvo tvorili jeho denný program. Časom sa musel trochu stiahnuť, lebo okolie už poznalo jeho spôsoby. Nálepka, akoby pritlačená na čelo, hlásala, kto je záporný hrdina. Keď sa niečo prihodilo, zmizlo, zlomilo, prsty ukazovali jediným smerom. Tým jeho. Preto musel od veľkých vlámačiek skĺznuť k lúpežiam, nakoniec mu ostali iba drobné krádeže. A tie bohvieako nevynášali. Peniaze utŕžené lepkavými prstami bol zrazu nútený nahradiť iným spôsobom. Napokon ani veľmi nepresadal z jedného rozbehnutého vlaku do druhého. Dílovanie drog mu do života prinieslo zvláštne tajomno. Už žiadne násilnosti. Stačilo postávať v tieni, vymieňať tovar za obeživo.

Omamné látky mali vlastnosti lepidla. Stačilo ich naniesť raz a nedalo sa ich striasť. Bolo otázkou času, kedy sa z dílera stane pravidelný odberateľ. Začiatky mu prinášali nádherné farebné kúzla. Svet sa krútil, vtáky nôtili a bolesť sa menila na požehnanie. Lenže časom aj najkrajšie omámenie vyprchalo. Drogy strácali silu opojiť jeho myseľ. Hneval sa, zúril, šalel. To všetko vyústilo do činu, ktorý ho znova zatlačil o kus nižšie do priepasti.

Naďalej sa venoval zákazníkom, naďalej popritom ničil vlastné žily. A skúšal, čím by zvýšil účinok omamných látok. Experimentoval. Menšie laboratórium si zriadil priamo vo svojej kuchyni. Varil, ochutnával, testoval. Zemeguľa s celým vesmírom sa vcucli do drobnej škatuľky, do pokladnice. Peniaze sa kotúľali. On ich obratom vymieňal za nové, nepoznané látky. Testoval jedy, toxíny, chemikálie, čaje, byliny, korienky. Nič neušlo jeho dychtivému záujmu. Výskumom premárnil priveľa času a ešte viac svojej hotovosti. Skončil utopený v dlhoch, na pokraji biedy, ako vrchol úbohosti.

Veď čo môže byť horšie než prežiť Vianoce v chlade, bez teplej vody a bez životabudiča? Na jeho rozlámanom stolíku sa krivo nakláňal vyschnutý pahýľ palmy, ovešaný nakradnutými ozdobami z cudzieho stromčeka. Tentoraz dal namiesto žiariviek prednosť pestrým svetielkam z plastu. Blikalo každé tretie, romantickej idylke to však krásu neuberalo. Falošná ilúzia štedrých sviatkov s ním ostávala aj po mesačnom sklze. Rado s pohŕdaním ignoroval postup v kalendári, lebo iba v budúcnosti sa dala utopiť jeho minulosť. Skoro cítil závan svojho víťazstva. Len sa natiahnuť a pevne ho stisnúť. Veril, že potom to bude on, kto zastaví všetky prívody vody a tepla, kto stiahne plyn späť do zeme a skratuje ističe. Už čoskoro.

Jeho diamantová dávka dávno olizovala tepny hladných poddaných.

Zazvonil zvonček, sprevádzalo ho dotieravé búchanie na dvere, ktoré rezonovalo celým bytom. To Rada vytrhlo zo zamyslenia. Preľaknutý vyskočil z rozpadávajúceho sa, no dobre vysedeného kresla a dúfal, že za dverami je ten, koho dva nekonečné týždne vyčkával. Žiadna polícia, sociálni pracovníci ani neodbytný vyberač nájomného. Musel sa pousmiať pri tej poslednej predstave. Nezaplatí a nezaplatí!

Cez neosvetlenú obývačku sa rozbehol k dverám, zakopol o stolík a zhodil karikatúru vianočného stromčeka. Zaklial, cez deravú ponožku si pošúchal palec. Na zemi sa váľali plastové úlomky dekoračných ozdôb. V jeho smiechu sa objavil smútok z poznania, že sa nič viac nevráti do starých koľají. Dokonca ani vianočné ozdoby, krásne ručne maľované gule zo skla, plechoví Mikuláši, anjeli a drevené hviezdice. Ostanú iba v múzeách ako prežité exponáty.

Konečne sa vzchopil a pristúpil k dverám. Ľutoval, že na nich kedysi rozbil priezor. V záchvate nálad ho z vnútornej strany vysekal s polovicou lepenky. Diera sa skrývala pod nánosom lepiacej pásky, a ani sám netušil čoho všetkého ešte. Opretý o zárubňu načúval zvukom chodby, ktoré by mohli prezradiť viac informácií o vytrvalom dobyvateľovi. Chytil chladnú bezpečnostnú reťaz a čakal.

„Kto je to?“ spýtal sa.

„To som ja, ty debil, otváraj!“ spoza lepenky sa ozval známy hlas.

„Máš to, Peťo?!“ Rado sa zachvel, nešikovne trasľavými prstami skladajúc retiazku zo zámku.

„Nie, nemám, ty... Otváraj už!“ potichu zašepkal Peter cez poodchýlené dvere a nasilu krotil svoju zúrivosť.

„Čo si taký nervózny?! Upokoj sa!“ Rado ani nestihol poriadne otvoriť a do stuchnutej predizby sa mu vtlačil návštevník. Domáceho naschvál drgol do ramena, akoby si tým hodlal uľaviť. Krátko nato striasol zo seba ťažký premočený kabát a hodil ho na kreslo.

„Ako sa mám upokojiť, keď vonku znova sneží a ja som premrznutý ako vianočný kapor na balkóne?! Navyše mám v pätách fízlov! A ty, frajer, mi otvoríš až na dvadsiate zazvonenie! Takže ma neser!“ skríkol Peťo.

„Jebe ti? Dovedieš mi fízlov rovno do obývačky?! Radšej si sem vôbec nemal liezť! Čo teraz urobíme?“ Rado začal znova ľutovať, že má rozmlátené dvere aj všetko, čo sa za nimi ukrýva. Behal pohľadom dookola, akoby hľadal skrýšu veľkosti myšacej diery. Stačilo by čokoľvek, len si udržať dištanc pred svojím síce teplým, no nedobrovoľným väzením.

„Nemaj boja! Striasol som ich v tých vašich prítulných pivniciach. Poviem ti, že v tomto pajzli by som nebýval ani za cent!“

„Ha, lenže ja tu bývam zadarmo!“ zaškľabil sa Rado.

„No, príliš nevyskakuj, že zadarmo. Lebo platiť sa musí aj za takýto pajzel. Dávam ti tak týždeň, než ťa vyhodia do pekného slnečného počasia!“

„Dobre, dobre, kašli na to! Navaľ, čo mi nesieš, meškáš dva týždne!“ obrátil dlaň a čakal ako žobrák na almužnu.

„Vravel som ti, že nič nemám! Si hluchý?!“

„Myslel som si, že si robíš srandu! Ja to vážne potrebujem, daj mi to!“ prosíkal Rado. „Už nemám skoro nič! Musím niečo nové namiešať, dajaký sladučký elixír. Ha-ha!“ jeho smiech sa podobal skôr zúfalstvu než radosti. „Poď, ukážem ti! Zohnal som z laborky nejaké organické mutačné vzorky a jeden kŕmič zo ZOO pre mňa šlohol hadí jed. Problém je v tom, že netuším, z akého hada. No, nevadí, určite bude fungovať. Vieš, aká to bude pecka? Vystrelí nás to až na mesiac! Budeš mať u mňa pár vzoriek zadarmo. Tak ma nenaťahuj a daj mi to!“

„Ty si asi vážne ohluchol. Ja pre teba nič NEMÁM a už ani nikdy mať nebudem! Nechal som to, je koniec! Som čistý. Aj ty to dokážeš. Pomôžem ti!“ sľuboval Peťo.

„Poď do kuchyne, lebo tu má každá stena uši!“ Rado chytil Peťa za vlhký rukáv svetra a ťahal ho za sebou. „Takže, o čom to stále melieš?! Tebe asi, kurva, preskočilo! Ja mám posratý absťák, aký som v živote nezažil a ty mi tu ponúkaš očistný stav ducha a tela? Daj mi, kurva, môj požehnaný biely prášok!“ zvyšoval hlas a neprestával držať Peťa za rukáv.

„Upokoj hormóny, to prejde! Uvidíš, pomôžem ti. Len tomu daj šancu. Na mňa to bolo priveľa. Nemôžem do konca života predávať také svinstvo a aj si ho šľahať. To nie je život. Som čistý. Aj ty raz budeš, ver mi! Začiatky sú najhoršie, ale potom... “

„Čo potom? Budem znova slušný chlapec s kravatou, ktorý sa hrá na piesočku a zdraví staré mamy? Tieto debiliny som si vyhodil z hlavy už v materskej škôlke. Musíš mi zohnať matroš, a hneď! Nevydržím bez neho ani sekundu! Chápeš? Som tak blízko, bude to šupa! Vymyslel som novú zmes, a ak to vyjde, a tomu ver, že to vyjde, budú z nás králi zasypaní zlatom. Zohnal som všetko potrebné, tak mi tu netrep pičoviny, že si skončil!“

Pomaly, avšak v narastajúcich intervaloch, mu kŕče sťahovali svalstvo. Studený pot ho chladil na rozpálenej pokožke a z krvavých kalných očí mu vytekali slzy. Vedel, že potrebuje dávku, a keď ju nedostane, skončí zle, veľmi zle.

„Pusti mi ten rukáv! Vidíš, čo to s tebou porobilo?! Ja viac nehodlám padnúť späť! Skončil som. Potrebujem žiť normálny život. Teda, chcel by som to aspoň skúsiť,“ presviedčal ho Peter, zatiaľ čo sa snažil vytrhnúť si rukáv z jeho pevného zovretia. „Pusti ma, šibe ti?!“

„Takže ty chceš nový život? Peknú manželku, párik panghartov a domček v prérii? To by sa ti páčilo? Však?! Najprv ma zatiahneš do tohto svinstva a teraz je z teba svätuškár? Hovno! Tvoj život akurát skončil!“ oslobodil špinavý nôž od plesnivého chleba a pichol. Bolo to ľahké. Presne ako vo filmoch. Vytiahol nôž z brucha svojho bývalého kamaráta a sledoval prameň hustej krvi stekajúci po čepeli cez rukoväť až na jeho prsty. Pocítil pritom príjemné teplé splynutie. Myslel si, že ho o chvíľu zadusí príval hrôzy, no namiesto toho v ňom vybuchlo nadšenie.

To je slasť! zaradoval sa a nôž znova vrazil do Peťovho brucha.

Ten, prekvapený z toho, čo sa práve udialo, nedokázal zadržať bolesť, ktorá ho zaplavila. Nezvládol pohnúť ani prstom, a ako primrazený zízal na skrvavený nôž, miznúci a znova sa objavujúci v jeho útrobách. Rany boli hlboké.

Toto všetko je určite len ďalší prelud po prekonanom absťáku, pomyslel si a klesol na kolená.

Rado ho stále voľnou pažou držal za rukáv a šialenými očami ho pozoroval. Vzal právo do svojich rúk a zistil, že mu v nich sedí dobre, pevne ho držal v dlaniach. V podstate urobil službu spoločnosti. Toľkokrát o tom počul, až teraz konečne pochopil význam tých slov. Zdvihol ruku zákona do výšky k poslednému výpadu a švihol. Nôž opísal oblúk, so škripotom vnikol cez mokré vlasy do lebky. Rado sa ho druhou rukou pokúsil ešte zatlačiť až po rukoväť, no zlomil sa. Škoda, pomyslel si a zrútil sa vedľa svojho stále krvácajúceho mŕtveho spoločníka. Omdlel.

Prebral ho chlad, ktorý stúpal z porozbíjanej dlažby v kuchyni. Aj napriek tomu, že bol zabalený do dvoch svetrov a vesty, celé jeho telo striasali vlny mrazu a sťahovali jeho skrehnuté svaly. Nemotorne sa posadil, oprel sa o zvyšky roztrepanej kuchynskej linky. Z úst mu vychádzali obláčiky pary a zrážali sa do kvapiek na jeho strnisku. Skalený zrak mu nedovolil zaostriť. Iba vtieravý blikot neónu si našiel cestu do jeho citlivej sietnice. Rozpitý svet sa pred ním zakrútil, čo ho prinútilo vyvrátiť posledné zvyšky jedla, ktoré jeho žalúdok nestihol stráviť. Nebolo toho veľa, no aj to stačilo na privolanie ďalšieho zúrivého absťáku. Zaklonil hlavu do otvoru po vypadnutých dverách. Hlbokými nádychmi sa pokúšal nasať aj kúsok svojej stratenej vôle. Do nosa ho udrel silný zápach moču. Siahol si do rozkroku a v dlani zacítil vlhkosť.

„Do riti, to snáď nie!“ zašepkal, ale naďalej nechával hlavu zaklonenú a so zavretými viečkami čakal na spásu.

Keď po dlhých minútach strávených v temnote našiel štipku odhodlania, otvoril oči a pohľadom prebehol rozhádzanú kuchyňu. Stolička bez jednej nohy sa opierala o stenu, na podlahe bolo pár rozbitých a vytrhnutých dlaždíc, steny mastné, špinavé. Všetko sedelo. Až na pokrivené telo ležiace v zaschnutej čiernej krvi.

Zrazu sa mu odkiaľsi vynorili spomienky na šialený sen. Musel to byť sen! Nemohol predsa zabiť svojho najlepšieho a možno jediného kamaráta a hlavného dodávateľa rajského prášku!

„Kurva, Peťo! Peťo, to nie!“ skríkol. Pociťoval odpor k dotyku s tou rozsekanou zmesou na zemi. Preto len jemne kopol mŕtvolu do ramena v klamlivej nádeji, že prejaví dajaké známky života.

Peťova hlava sa zahojdala a obrátila tvárou k Radovi. Ten zvreskol, no neodvrátil pohľad od sklených očí stočených dohora, akoby smerom k poslednej rane. Až teraz si Rado všimol plát ocele trčiaci z temena priateľovej hlavy. Pomaly mu svitlo a zlý sen sa zmenil na skutočnosť. Znovu ho naplo. Ibaže okrem slín a žalúdočnej kyseliny zo seba nič nedostal.

Ako dlho tam musia spolu ležať? Mŕtve telo podstlané vlastnou krvou dávno vychladlo. Rado nedokázal odhadnúť čas. Uvedomil si, že ani cez stiahnuté rolety a dekami prikryté okná nepresvitá žiadne svetlo. Možno je ešte stále tá istá noc. Alebo sa zobudil do ďalšej? Neznášal toto obdobie, kratučké záblesky dňa umierajúce v nekonečných mrazivých nociach.

Pokúsil sa postaviť, zoslabnuté telo mu však odmietlo poslušnosť. Túžil čo najrýchlejšie vypadnúť z kuchyne, od zapáchajúcej mŕtvoly. Túžil vypadnúť z toho sveta.

Prevrátil sa na brucho a pomaly, ako ranený vojak, sa plazil mínovým poľom. Nezvládol však vykľučkovať z nastraženej pasce, a tak za sebou ťahal šmuhu od zaschnutej krvi. Ako sa predieral po chladných dlaždiciach, dohnalo ho potláčané vedomie. Odniekiaľ k nemu prenikli spomienky na jeho hnev, aj na debilné reči toho zradcu a hlavne na neutíchajúci absťák. Áno, zaslúžil si to, ten bastard, tak nech zhnije! On potreboval svoju dávku k životu a ten zdochliak mu kázal o čistote tela a ducha, pomyslel si a vzápätí ho zachvátil čerstvý príval nového utrpenia. Viac to nevydrží, pokiaľ si niečo nepichne. Čokoľvek! Len aby to trápenie prestalo.

Vyžmýkal zo seba posledné zvyšky síl a zamieril k malej chladničke do obývačky. Bola to jediná vzácna vec v tom pajzli a stále funkčná. V jej mrazivých hlbinách sa vždy dalo nájsť niečo veselé. Jedine jeho zábava, ktorá spočívala v pokusoch skombinovať rôzne ingrediencie a druhy omamných látok, ho dokázala zaujať natoľko, že zabúdal na svoje smädné žily. Peniaze získané z predaja ešte neotestovaných, ale účinných látok mu pomáhali prežiť. A pokračovať v experimentoch. Zatiaľ sa nik nesťažoval na kvalitu jeho preparátov. Pravda, až na jedného. Žiaľ, ten skončil pod zemou. Nik sa nedozvie, čo spôsobilo jeho kolaps. Či obsah dávky, či jeho pažravosť. Preto Rado radšej neriskoval a stopol výrobu sporného opiátu. Na sebe zásadne nové vzorky netestoval, iba ich vrelo odporúčal. To bola jedna z veľkých výhod dodávateľa. Okrem peňazí získaných z predaja, mohol navyše pozorovať dobrovoľné a nič netušiace subjekty svojho výskumu. Zakaždým sa tešil z pozitívnych nálad svojich pokusných králikov, a to ho hnalo vpred, za vidinou drogy, ktorá by pretvorila dejiny. Svoju zlatú zmes vymýšľal, testoval a neúnavne vylepšoval. Všetky pokusy, zmeny a ingrediencie si poctivo a do detailov zapisoval. Stačilo by nadvihnúť prešliapaný koberec a bestseller mladého chemika by žmurkol na svet.

Doplazil sa k magickému boxu a otvoril dvierka. Privítal ho chlad a poličky plné ampuliek, zaváraninových pohárov a plastových vrecúšok, doplnené fľašou čistého liehu. Pustil sa posediačky prehrabávať medzi známymi, ale aj zabudnutými látkami. Nič. Pozrel sa cez vytrhnuté dvere do kuchyne a zamračil sa.

„Ty, hajzel!“ zanadával, až mu telo stiahol silný kŕč. Opäť z neho vyvrel lepkavý pot a jeho prázdny žalúdok túžil po vyprázdnení. Dlhé minúty sa v bolestiach zvíjal na zemi, kým ho na chvíľu nespasili mdloby.

Na jeho oči zaútočilo matné denné svetlo, ktoré sa k nemu predieralo deravou roletou. Roztvoril zalepené mihalnice a odtiahol sa do tieňa.

Možno konečne prestalo snežiť a príde teplá jar, pomyslel si.

Lenže bolesť a chlad jeho hrejivú predstavu razom roztrieštili. Okolo neho sa rozťahovala kaluž čohosi... Bol celý mokrý. Určite sa zasa došťal. Lenže také množstvo by zo seba nedostal ani keby chľastal pivo po celú noc. Poobzeral sa a pochopil. Lenivo natiahol ruku, aby sa nemusel postaviť a zúrivo zabuchol vytečenú chladničku, až v jej útrobách zarinčalo. Na okamih skamenel. Čakal trieštivý zvuk. Nič, chvála Pánu!

S námahou sa s nestálymi myšlienkami vrátil do prítomnosti. Musí prehľadať Peťa. Možno uňho objaví niečo zabudnuté.

Ľahol si na brucho a vyrazil k tomu, pred čím ešte pred chvíľou utekal. Plazenie ho unavovalo. Dlho sa prekonával, kým vstúpil do zóny zaschnutej krvi.

Zo začiatku iba jedným prstom štuchal mŕtveho do miest, kde by sa mohol nachádzať magický prášok. Prst sa mu zanáral do rozsekaných vecí a kĺzal sa vreckami do otvorených rán.

Nič!

„Kurva, to je humus, blé!“ zachrapčal a pritiahol sa bližšie k Peťovi. Balansoval nad mŕtvolou s dvoma prstami v tvare pinzety. Chytal okraje vreciek, skúmal ich vnútro. Druhou rukou prehľadával ich obsah. Znova nič.

„Ty sviňa podvraťácka! Ty hajzel skurvený!“ v záplave nadávok búšil do bezbranného tela. Mŕtvola odolávala jeho detským úderom, bránila sa iba mľaskavými zvukmi z otvorených rán.

Vysilený, s krvavými prstami, odplazil sa späť k chladničke. Niečo si musí nájsť! Potreboval obohatiť svoju krv o štipku budiča. Z mriežkovaných poličiek vytiahol pár skúmaviek a skúšal ich obsahy po pamäti zmiešavať. Všetko mohlo byť dokonalé. Až na tú jedinú chýbajúcu dôležitú prímes. Biely prášok, ktorým kedysi pohŕdal a mrhal ním, mu teraz chýbal ako rybe voda. Napokon dlho neváhal. Vybral z chladničky svoje nové ešte neotestované prísady. Nastal čas znova zaexperimentovať. Uchechtol sa a od oka nalial do skúmavky pár kvapiek. Absťák ním lomcoval, prepadávali ho návaly zimy a horúčosti. Videnie sa mu úplne zakalilo. Ani netušil, čo mieša. Len aby mu to čo najskôr kolovalo v žilách! Preto ani nesledoval, koľko kvapiek a z čoho dal. Veď napokon, čo nezabíja, to môže liečiť!

„Tak nech to stojí zato!“ blažene mľaskol. Na chladničke mal vždy poruke malý plynový horák. Teraz si ho položil medzi nohy a zapálil. Sledoval, ako tekutina v skúmavke začína po okrajoch vrieť.

Vypol plyn, nechal zmes v držiaku vychladnúť. Potom prepchal cez malý otvor kúsok vaty a do obľúbenej striekačky si natiahol polovicu prefiltrovaného obsahu. Hrubou gumou si sťahoval biceps ľavej ruky, kým mu nenavreli žily. Párkrát ťukol do striekačky. Sledoval, ako lenivé bublinky stúpajú po jej stene k ostrému hrotu. Každá z nich znamenala v žile smrť a v mysli život. Aké poetické, avšak smrtiace!

Vystrekol trocha obsahu s bublinkami a hľadal si na predlaktí nepoškvrnené miesto, navretý vodič krviniek. Víťazoslávne zdvihol striekačku nad hlavu a pozrel sa do kuchyne.

„Tak na teba, ty bastard!“ pozdravil kamarátovo telo a vpustil do seba práve objavený elixír večného života.

Pezinok – časť Starý dvor 15.01.2020

„Dobré ránko!“ pošepkala Petra a vtisla mu pery na líce. Blond vlasy jej spadli cez čelo a prekryli tie hnedé. Akoby zamrznutú hlinu pochovali biele vločky.

„Veď ešte len svitá, Kráska,“ Dávid si unavene povzdychol a snažil sa, aby to nevyzeralo namrzene. Vlasy jej odhrnul dozadu a opätoval jej bozk.

„No, veď práve preto! Nie je to romantické?! Vločky, zohriata posteľ, dovolenka?!“ zvalila sa vedľa neho na chrbát a vystrela pred seba ruku. Prezerala si lesklý krúžok na prste a slastne sa usmievala. „Nemôžem uveriť, že sme skutočne svoji. Bol to taký môj tajný sen. Nechcela som ťa do ničoho nútiť. Mužské plemeno večne túži po slobode a voľnosti. Ale ty si napokon aj tak spravil prvý krok. Preto ťa ľúbim ešte viac,“ pomaly sa zamrvila pod plachtou.

„Aj ja teba,“ vyšiel jej v ústrety.

Možno ten prsteň, možno sľub áno predsa niečo znamenali. Odkedy spečatili svoj vzťah na papieri a oficiálne sa z nich stali spoločníci v živote a v smrti, viac premýšľali o budúcnosti. Niežeby predtým nič na obzore svojich dní nevideli a nehľadali. Užívali si život a kráčali inými, nenútenými cestami. Zrazu však prišlo na pretras rodičovstvo, dátumy sa sypali ako z kalendára. Plánovanie dovoleniek, šetrenie na spoločnom účte, spĺňanie dôležitých vecí sa stalo prioritou. Pomaličky zhasínali svetlá nad nočnými zábavami a pitkami s partiou. Odrazu nechceli nič zanedbať či ponechať na náhodu.

„Vždy som po TOM taká smädná. Donesiem aj tebe?“ vzdychla si po milovaní a nahá odcupkala do kuchyne.

Buchla chladnička a po chvíli sa Petra objavila medzi dverami s dvomi malými fľaškami v rukách. Oroseným sklom si prechádzala po plochom brušku, končila na stvrdnutých bradavkách. Pár vyzrážaných kvapiek sa odlepilo od skla a razilo si cestu jej jemnými chĺpkami k stredu Zeme. Tam krúžila bielymi vrchnákmi na fľašiach, na tvári sa jej objavil známy výraz. Znova si vyzývavo prešla po spotenom trupe až k tenkému pásiku pod pupkom. Pozrela sa na Dávida a zastavila fľašku na krátkych chĺpkoch.

„Áno, som veľmi, veľmi smädný!“ s úsmevom si odhrnul plachtu.

V ten deň sa poriadne ani nepohli z postele. Izbu zapĺňali vzdychy ich spotených tiel a slová vyznania. Vášnivé milovanie striedali spánkom v objatí. Až pred súmrakom, po osviežujúcej sprche, vyšli na krytý vyhrievaný balkón k prvému jedlu toho chladného dňa.

Dve zasnežené brieždenia prešli od ich svadobného požehnania na úrade, využívali každú sekundu. Medzi misami plnými zeleniny, ovocia a plátkov šunky so syrom sa mihali ich nenápadné dotyky, ich pažravé pohľady zasa neprestajne hltali krivky zahalené pod županom.

„Neviem, koľkokrát ti to ešte poviem, ale ľúbim ťa!“ hanblivo sa mu pozrela do očí ako zasnená školáčka staršiemu spolužiakovi.

„To počujem prvýkrát v živote! Ale môžeš to opakovať, aby som si to zapamätal,“ vtisol jej kúsok ananásu medzi pery a rukou sa nenápadne pokúšal zakrádať jej telom.

„Budem sa opakovať ako gramofón, kým ma nestíšiš, alebo nevypneš.“

„Čo ak ťa vypnem, a viac nezapnem?“ povedal uštipačne.

„No, len to skús! Pocítiš muky pekelné!“ zdvihla ruky a prstami namierenými k nemu naznačovala zaklínanie. „Abrakadabra, už žiadna zvada!“ začarovala. Obaja sa zasmiali.

„Nie, nie! Znova ti prisahám svoju oddanosť, ty moja čarodejnica!“ spojil dlane k pokornej modlitbe.

Chvíľu sa ešte smiali, kým Petra zvážnela. Nahodila nacvičený smutný kukuč, aby si vopred vydobyla aspoň polovicu výhry. Vedela, ako ju docieliť. Vždy naplno využívala svoje ženské zbrane.

„Môžem sa ťa niečo spýtať, Dávid?“

„Hm?“

„Viem, že svadobnú cestu máme dohodnutú až na leto, ale nemohli by sme si spraviť takú malú už teraz? Len ty a ja, medzi kamennými stenami v horách. V krbe praskot dreva a vonku iba zvieratá a tmavá zeleň. Celý týždeň nevylezieme z postele a budeme sa tváriť, že sme na pustom ostrove. Žiaden telefón, rádio, televízor, nikomu neotvoríme, lebo budeme niekde mimo času a priestoru. Pôjdeme nakúpiť zásoby na tú našu plavbu a zahodíme kľúče do záchoda. Prosím!“

„Myslíš, že keď na mňa budeš blikať tými svojimi modrými očkami, tak ma prehovoríš?“

„Nechcem ťa prehovárať. Je to iba moje prianie a návrh. A keď ide o kukadlá, ty ich máš tiež modré!“ dodala víťazoslávne, akoby práve odhalila záhadu jazera Loch Ness.

„Paráda, tak aspoň niečo máme spoločné! Ale vážne, je to sedemnásť kilometrov v závejoch a nevieme či budú odhrabané cesty. Čo ak niekde zapadneme, zmrzneme a zjedia nás medvede? Tak fajn, trochu preháňam. Ja len... vieš, že zajtra si musíme cviknúť. Aj ty, aj ja,“ skúsil poslednú chabú obranu, no dopredu odhadoval jej neúspech. Nemýlil sa.

„Zavoláme do práce, vezmeme si ešte štyri dni dovolenky a ostane nám ku dobru aj ďalší víkend. Prosím, prosím!“ pre zmenu spojila dlane a ešte viac námahy vložila do svojho prosebného pohľadu.

„Ja neviem. Teraz je obdobie, keď... “ nestačil dopovedať.

„Teraz je obdobie medzi sezónami, takže sa nič veľké nekoná. Prácu môžeme pokojne odložiť na druhú, nie, na tretiu koľaj! Tak sa prestaň vykrúcať a povedz mi na rovinu, či to chceš, alebo nie!“ vedela, že má vyhraté. No malé obvinenie na záver nezaškodilo.

„Veď vieš, že to chcem. Iba netuším, či... “

Znova mu skočila do reči s radostným zvýsknutím: „Supéér! Nechaj to na mňa! Všetko zariadim. Zavolám našim šéfom. Určite to pochopia. A ak nie, ich chyba! Si moja láska, zlato,“ zašvitorila a rozbehla sa s voľne vlajúcim županom do obývačky.

Dávid medzi hltmi neskorých raňajok podávaných k večeri počúval jej vzdialený hlas. S niekým štebotala cez telefón. O chvíľu nato sa veselo pozdravila, odložila mobil na stôl a objavila sa medzi dverami s rukami zvierajúcimi okraje županu.

„Všetko je vybavené! Máme voľno a naša plavba na pustý ostrov sa môže rozbehnúť! Ale ešte pred zásobovaním lode by som odporúčala malý dezert k večeri,“ ponúkla sa mu a rukami si odhrnula okraje látky. Župan jej skĺzol po hladkej koži na zem, takže večerné raňajky ostali zabudnuté.

Na zoznam s ich dokonale naplánovanou budúcnosťou pribudol nový riadok s mapou Karpát. Chalupa, na ktorú vyrazili, patrila Petrinej rodine od nepamäti. Samota v horách, vzdialená tri kilometre od lyžiarskeho strediska, bola vynikajúcim útočiskom odtrhnutým od civilizácie. Asi sto metrov od nej stáli tri ďalšie obydlia. Boli prázdne, lebo sneh odradil aj tých najhúževnatejších turistov. Inak na kilometre ďaleko jedinými susedmi ostávali zmiešané lesy a zver rôzneho druhu, ktorá sa bežne vyskytovala v celej strednej Európe. Jedinou nevýhodou, teda, ak sa to dalo nevýhodou nazvať, bola nedostupnosť ...

Koniec ukážky