Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dumy

Mikuláš Dohnány

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Pavol Tóth, Peter Krško, Miriam Mládková, Janka Kršková, Katarína Šusteková, Renáta Klimová, Gabriela Matejová, Bohumil Kosa, Andrea Minichová, Robert Zvonár, , Daniela Stroncer, Ján Gula, Katarína Diková Strýčková, Martin Droppa, Michal Garaj

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0224-1

Pôvodná publikácia

Mikuláš Dohnány. Dumy. Tatran. Bratislava 1968. 232 s. Daniel Šulc, zodpovedný redaktor. Rudolf Chmel vybral, edične pripravil a napísal edičné a bibliografické poznámky a vysvetlivky.

Bibliografické poznámky

Slovenská literárna história sa dosiaľ nezaoberala Mikulášom Dohnánym synteticky. Niektoré oblasti jeho diela boli celkom negované, iné boli neznáme. Pritom neúplne, čiastkovo, hodnotili jeho život a dielo už J. M. Hurban, P. Hečko, J. Vlček, Sv. Hurban Vajanský, O. Wagnerová, A. Pražák, Z. Rampák a i. V posledných rokoch treba zaznamenať štúdiu O. Mrliana Mikuláš Dohnány v redakcii Slovenských pohľadov (Litteraria I, 1958, 103 — 118), založenú na dovtedy neznámom rukopisnom materiáli (hlavne z pozostalosti A. Pražáka, ktorá prešla do Literárneho archívu MS) a zhodnotení často zabúdanej obetavej činnosti M. Dohnányho v redakcii Pohľadov v Skalici i v Trnave. Pre poznanie Dohnányho v poslednom období jeho života sú dôležité denníky, ktoré publikoval R. Brtáň (Litteraria II, 1960, 186 — 230). Tieto denníky bude treba doplniť o nové dva denníky M. Dohnányho, ktoré práve prešli do LAMS s pozostalosťou J. Bédera. R. Brtáň publikuje materiály z dvoch denníkov — na prvom je dátum 21. januára 1850, druhý sa začína 1. decembra 1851. Denníky z Béderovej pozostalosti majú datovanie: prvý — od 8 júla do 22. novembra 1850, druhý — od 3. mája 1851. Takto sa relatívne kompletizuje obdobie posledných rokov Dohnányho života. Denník z roku 1850 (od 8. júla) je chudobnejší ako novonájdený. Sú v ňom hlavne výpisky, poznámky, konspekty z prečítaných prác, náčrty listov, agenda okolo SP (hlavne predplatiteľská) a i. V druhom denníku (od 3. mája 1851) pribúdajú k spomenutým už veciam niektoré pôvodné básne, úvahy o národe, ľudové piesne, ruské porekadlá atď. K týmto denníkom sa bude treba podrobnejšie vrátiť a prípadne ich tiež publikovať.

Výber z diela Mikuláša Dohnányho ako ho predkladáme, si nenárokuje úplnosť. Ide o čitateľské vydanie, ktoré podáva v priereze prehľad o bohatej, no krátkej činnosti a diele M. Dohnányho, ktorého tvorba dosiaľ nevyšla vôbec v nejakom výbere či inak. Knižne vyšla len Dohnányho dráma Podmanínovci a História povstania… Básnická a kritická či iná tvorba zostávala roztiusená po súvekých časopisoch, kalendároch, iných publikáciách alebo — nie zriedka — v rukopisoch, v rukopisných zábavníkoch levočských študentov, v rukopisných denníkoch a p. Do prítomného výberu sme nezaradili všetky Dohnányho verše hlavne z toho dôvodu, že sa viaceré vo svojich myšlienkových a umeleckých postupoch opakujú a napokon niektoré majú naozaj len minimálne básnické kvality. Tieto básne teda bližšie nedokresľujú, diferencovanejšie necharakterizujú Dohnányho poéziu, čo bol dostatočný dôvod pre použitie výberu a nie súboru Dohnányho básní. Ide napr. o báseň K poslednej pocte Jankovi Ondrušovi z 27. apríla 1845 (v rukopisnom zošitku, uloženom v LAMS) i inú pri tejto príležitosti napísanú Pieseň (rkp. v Považí, č. XXII, s. 186), o báseň Nad hrobom Janka Kučery (†dňa 4. nov. 1849, Orol VII, 1876, 5, 135 — 136; z pozostalých rukopisov uverejnil A. Sytniansky), báseň Fraňovi Hanrichovi (rkp. z roku 1850), Spevec slávy pred Hospodinom (z denníka uverejnil v SP XXXI, 1911, 123 — 124 J. Škultéty); ďalej neuverejňujeme báseň Krásna zrada z denníka z pozostalosti J. Bédera (od 3. mája), fragmenty, náčrty, skice zachované v samotných rukopisoch, či denníkoch, nedokončené, nečitateľné, či inak neuverejniteľné. Časť je známa z publikovania denníkov R. Brtáňom. Z novonájdených denníkov z pozostalosti J. Bédera najmä druhý (od 3. mája 1851) obsahuje niekoľko publikovaných i nepublikovaných básní. Všetky rukopisy použité v tomto výbere sú z fondov LAMS.

Vysvetlivkový aparát sme obmedzili na najzákladnejšie literárnohistorické skutočnosti a súvislosti. Pri jazykovej stránke sme vychádzali z úprav obvyklých pri takýchto vydaniach štúrovských spisovateľov. Texty sme upravili predovšetkých ortograficky do súčasnej spisovnej normy, ponechajúc ináč všetky svojráznosti a charakter autorovho jazyka a štýlu. Rešpektujeme autorove syntaktické a lexikálne zláštnosti (aj pri istej autorovej nejednotnosti); v básňach najmä v pozíciách dôležitých pre rytmické a rýmové ustrojenie rešpektujeme básnickú licenciu i na úkor dnešnej jazykovej normy. Interpunkčne upravujeme texty do dnešnej normy, berúc do ohľadu aj interpunkciu pôvodných textov. Podľa dnešnej normy píšeme y-i, predpony a predložky s a z; odstraňujeme označovanie mäkčenia d, t, n, l pred e, i; zápisy mäkčenia dj, tj, nj, lj upravujeme tiež podľa dnešného úzu. Podstatné mená stredného rodu v nom. sg. zakončené na -ja upravujeme podľa dnešného úzu na -ie, -ou na é, ale v rýmových pozíciách uplatňujeme licenciu. Pri slovesách koncovky 3. os. perf. -u, -v nahrádzame koncovkou -l; upravujeme pozostatky češtiny pri písaní zámen a častíc (napr. jích, jako, jaký na ich, ako, aký). Nárečové slová ponechávame, objasňujúc ich vo vysvetlivkách. Kvantitu samohlások upravujeme podľa dnešnej pravopisnej normy; takisto kde si to vyžadoval dnešný úzus, zdlžovali sme r a l (napr. vzbĺknuť), resp. uplatnili ľ. Pokiaľ išlo o tvorbu publikovanú za autorovho života, rešpektovali sme jej znenie; pri rukopisných prácach sme akceptovali podľa možnosti posledný zápis. Pokiaľ to bolo možné, porovnávali sme publikované práce s rukopisným textom. Za základ vydania, ak nešlo o publikovanie za autorovho života, slúžili rukopisy, resp. texty v rukopisných zábavníkoch, keďže posmrtné vydania sa často nezhodujú s autorským zápisom. Oprávnene možno konštatovať, že Dobšinský aj iní, ktorí uverejňovali Dohnányho texty posmrtne, ich „opravovali“, pripisovali do nich, či inak ich upravovali. Osobitne na to neupozorňujeme, uvádzame len najmarkantnejšie prípady (najviditeľnejšie napr. pri básni Trenčianska studňa, pri Iskrách slovenských a p.). Vždy vychádzame z rukopisov a pri viacerých variantoch z textu, ktorý možno preukázateľne pokladať za čistopis, a nie za skicu, improvizáciu, torzo alebo náčrt. Básne uvádzame chronologicky, to jest v slede, v ktorom pravdepodobne vznikali, berúc do ohľadu aj ich uverejnenie za života autora. Pokiaľ bolo možné, zaradovali sme ich presne do chronológie, až na niektoré ojedinelé prípady, ktoré sa nedali presne určiť. Takisto sme postupovali pri kritických a ostatných prozaických textoch. Dohnányho dielo v tomto výbere sme rozvrhli do troch celkov; každý reprezentuje jednu dôležitú oblasť záujmov a tvorby autora. V prvej časti podávame básne, v druhej literárne state a kritiky a v tretej básne v próze a úvahy.

Básne

Nad slovenskou Tatrou ranné zory svietia [1]

Nad slovenskou Tatrou ranné zory svietia

a od nich zarána mladí orli letia,

nie sú to orli, lež sú naši bratia,

oni sa po svete širokom roztratia!

Oj, tam na brehoch Dunaja tichého

za veľa rokov v časoch búrnych, divých

stála svätyňa rodu slovenského,

ako tá skala pri vlnách búrlivých;

nad ňou sa čierne mrákavy zháňali,

lež posvätenci do nej sa schádzali;

kde synov rodu velebný kňaz Slávy

k obetám svätým statne pripravoval,

pod slovenské ich spojoval zástavy,

srdce zahrieval, ducha rozpaľoval!

Tam sme my, bratia, naše dni trávili,

jeho slová nám tajomstvá odkryli.

Na pustých brehoch Dunaja tichého

stál veľa rokov tábor rozložený,

bojovník statný rodu slovenského

v ňom bojovával duchom ozbrojený.

Slávne sme, bratia, v tábore válčili,

nepremôžení hradby sme spálili.

On bol náš vodca na širokom moru,

v zbúrených vlnách, v blesku a mrákote,

plávali sme s ním v hlučnom, veľkom sboru,

bol našou hviezdou v smútku a samote;

s veľkým veslárom slávne sme plávali,

lež vlny búrne loď nám rozkmásali!

Smutno ma brehoch Dunaja tichého,

zanechali rodu svojmu verní,

už nad mohylou rodu slovenského[2]

vietor podúva tichý a večerný,

veliký vodca sám v smútku sedáva,

odtiaľ vám teraz požehnanie dáva.

— — —

Vy sa zberáte, bratia roztomilí,

svetom širokým k letu vysokému,

spolu sme rástli a v láske sme žili,

lúčenie ťažké srdcu braterskému.

Oj, veď my svoji v diaľke zostaneme,

aspoň v spomienkach spolu žiť budeme!

V prsiach mládenca svätý oheň horí,

on ako orol k slnku vyletuje,

on svety borí a nové si tvorí,

on si budúcnosť a slávu hotuje.

Aj vo vás, bratia, svätý oheň horí,

nech svety zborí a nové vytvorí!

Pusté to pole, kde sa poberáte,

veliká práca na vás očakáva,

ľud, ku ktorému sa vy obraciate,

v otroctve stoná bez slobody práva.

Prebúdzajte ho blesky a hromami,

by už raz ožil a kráčal za vami!

— — —

Zbohom putujte, bratia premilení,

vy ste k nešťastiu, biede naučení,

naučení ste ku slnku pozerať,

za slávu statne, hrdinsky zomierať!

Aj vy choďte, čo ste nás prijali,

núdznych svojich bratov bratersky objali,

ruka v ruke leťte od Tatier k Dunaju,

nový deň zvestujte slovenskému kraju!

Dumka nad Váhom

(1844)

Na brehoch Váhu smutný šuhaj stojí,

smutný pozerá na bystrú vodičku.

Srdiečko jeho osud nepokojí,

ktorý mu stíha nevinnú matičku.

On zadumaný na vlnky pozerá,

ak’ do večnosti každá sa poberá.

Darmo sa naňho Považie usmieva,

hory, doliny, slávika spev krásny,

ani slniečko, čo svet rozohrieva

smutné mládenca čelo nevyjasní  — 

on do vĺn hľadí — srdce ho rozbolí

a hlas takýto rozošle po poli:

„Oj, bystrý Váhu! Kdeže sa tak valíš?

Kde sa ponáhľaš z Považia pekného?

Tam sa v nevernom Dunaji zakalíš,

tu si miláčkom ľudu slovenského.

Urob tú radosť, rozkáž vlnám tvojim,

by sa vrátili ku rodákom svojim.

Ja bych každučkú pilne pozoroval,

čo by sa v tvojom brehu ukázala,

až by tá prišla, v nejž sa odleskoval

meč svetoborný Svätopluka kráľa,

a ktorou otcov náš Metod kropieval,

keď ich ku pravde nebeskej vodieval.

Oj! Tú bych knihu vzal čarodejnícku,

dlho bych čítal, čítal len a čítal,

až by Svätopluk mocú kúzelnícku

ožil a mňa by s svätým plukom vítal.

Ja bych kolenačky o pomoc prosil

a slzami bych zem aj jeho zrosil:

»Pomoci, kráľ náš; pomoci prosíme!

meča ostrého, štítu ohromného,

tvojho šišaka, ktorým rozplašíme

nepriateľa vpád, nátisk bezbožného.

Tvoj pohľad skrotí jeho závisť špatnú,

zrazíš ho jak hrom silu preudatnú«.

Oj, ty len bežíš, vlna vlnu ženie,

nečuješ prosbu, ani môjho bôľu.

Nevidíš líca, oči zaslzené

a len utekáš ta dolu, ta dolu!

V tejto nádeji duša moja žila,

ale ju chytro — chytro opustila.

Choď teda, Váhu, kde ti zákon káže,

môj hlas je slabý — túžby vetrom letia,

zo smrteľníkov nik to nedokáže,

zapadlé znovu nevzkriesi stoletia.

Zapadlé veky nikdy sa nevrátia,

ako tie kvety čo vody uchvátia!“