Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Eugen Onegin

Alexander Sergejevič Puškin

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2018 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2018 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Daniel Winter, Martina Pinková, Miroslava Školníková, Darina Kotlárová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0384-2

Pôvodná publikácia

Alexander Sergejevič Puškin. Eugen Onegin. Román vo veršoch. Matica slovenská. Turčiansky Svätý Martin 1942. 240 s. Janko Jesenský preložil. Stanislav Mečiar rediguje.

Bibliografické poznámky

A. S. Puškin: Eugen Onegin. Román vo veršoch

Vydala Matica slovenská

1942

Knižnica Slovenských pohľadov

Sväzok LXXXI

Pétri de vanité il avait encore plus de cette d’orgueil, qui fait avouer avec la meme indifférence les bonnes comme les mauvaises actions, suite d’un sentiment supériorité, peut-etre imagianire.

Tiré d’une lettre particuliére.

Veršovaný román A. S. Puškina Eugen Onegin v preklade Janka Jesenského vydala Matica slovenská

Knižnice Slovenských pohľadov, ktorú rediguje Dr. Stanislav Mečiar

Vytlačila Neografia v Turčianskom Svätom Martine roku 1942.

Hlava prvá

I žiť toropitsja, čuvstvovať spiešit. Kn. Viazemskij.

I

„Môj strýc, muž najčestnejších zvykov,

keď vážne počal chorým byť,

ctiť si ho primal nápadníkov,

nemohol lepšie urobiť.

Príklad ten iným poučenie,

no, Bože môj, čo za trápenie

s nemocným sedieť nocou, dňom,

a nemôcť odísť na krok von!

Pretvárky nízkej cítiť vinu

položivého zabávať,

podušky mu vše naprávať,

so žiaľom núkať medicínu,

vzdychať a myslieť celý čas:

kedyže ťa už vezme ďas!“

II

Tak myslel figliar mladých rokov,

vezúc sa v prachu krajiny,

Zeusa vôľou prevysokou

potomok celej rodiny.

Ľudmily — Ruslana vy druzi!

S rekom, nímž vám môj román slúži,

bez dlhých predmlúv, a zaraz,

dovoľte oboznámiť vás:

Onegin — druh môj znamenitý,

bol pri Neve tiež rodený,

kde, čitateľ môj vznešený,

rodil a blýskals’ možno i ty,

kde chodil som tiež s mnohými,

no, sever, že vraj škodí mi.[1]

III

Otec mu slúžil po šľachticky,

výborne, stále dlhy mal,

tri bály dával v roku vždycky,

nakoniec všetko premrhal.

Eugena ale osud chráni,

zpočiatku madame chodí za ním,

potom ju monsieur zamení,

chlapec bol bujný, príjemný.

Úbohý Francúz monsieur l’Abbé,

by dieťa darmo nemučil,

žartom ho zavše poučil,

nenudil mravokárstvom, chabe

šialenosť jeho pokáral,

v Letný sad na prechádzku bral.

IV

Keď prišla doba pobláznenej

mladosti nášmu Eugenu,

čas nádeje a túžby nežnej,

výpoveď dali l’Abbému.

Je Onegin môj na slobode,

strihaný, ako bolo v móde,

londýnskym dandym robil ctnosť,

nakoniec videl spoločnosť.

On po francúzsky vravel stále,

vedel aj písať, osnovať,

mazúrku ľahko tancovať

a pokloniť sa dokonale.

Čo chcete viac? Svet rozhodol,

že umným, veľmi milým bol.

V

Učili sme sa všetci trochu,

voľačomu a akosi,

tak vychovaním, sláva Bohu,

sa kde-kto hlúpe honosí.

Onegin podľa mienky mnohých

(dľa sudcov odhodlaných, strohých)

bol učeným a pedantom,

on so šťastlivým talentom

znal v nenútenom rozhovore

posúdiť zľahka každú vec

a ako vážny učenec

mlčievať v každom vážnom spore,

vylákať vedel úsmev dám,

keď pustil skvelý epigram.

VI

Už vyšla z módy latinčina,

no, nesmiem pravdu prezierať,

latinčinu si stále všíma,

vie epigrafy rozberať,

pohovoriť o Juvenále,

napísať v konci listu vale,

ba dokonca, hoc chybne, vie

aj z Eneidy strofy dve.

Nemal nič s prachom do roboty

chronologických pátraní,

domácich dejov písaní,

lež zato všetky anekdoty

od Romula do našich chvíľ

v pamäti svojej zachránil.

VII

Vysoké v sebe nemal vášne,

napríklad život zvukom dať,

nevedel, keď tak čítal básne,

od jambu chorej rozoznať.

Homéra hanil, Teokryta,

dal veľa na Adama Smita,

a hlboký bol ekonom,

to jest, že vyznal sa aj v tom,

jak bohatne štát každoročne,

čím žije, prečo nenačim

mu zlata, keďže postačí,

ak produktov má dostatočne.

Otec ho nijak nechápal

a zeme do zálohu dal.

VIII

Vyrátať, čo znal, aké divy.

to bolo by mi od ruky,

v čom génius bol opravdivý,

čo nad všetky znal náuky,

čo od mladi mu bolo cenným,

prácou i mukou, potešením,

čo zaujalo celý deň

tú jeho roztúženú lieň, —

to bolo horieť v nežnej vášni,

o ktorej spieval Naso náš,

za ktorú trpiac končil včas

svoj život búrlivý a krásny

v nemote stepí v Moldave,

od Itálie v diaľave.

IX

Nás srdečný plam zavčas mučí,

jak Chateaubriand hovorí,

príroda láske nenaučí,

v románe prvom zahorí.

Znať chceme žitie nepoznané,

a poznáme ho po románe,

prechádza rok a zasa rok,

a nemali sme pôžitok,

skúsenosť skvostnú predbehneme,

lež šťastiu škodíme len tým,

odrazu skryje sa a s ním

dni ujdú mladé, rozpálené.

Náš Onegin bol práve v tom,

zato — jak poznal ženy on!

X

Jak zavčas vedel pretvárať sa,

nádeju tajiť, zažiarliť,

sklamať a nútiť veriť zasa,

mračným sa zdať a túžbou nyť,

byť hrdým, krotkým, neposlušným,

pozorným lebo rovnodušným,

či jemne mlčanlivým byť,

jak krásne s ohňom zarečniť

v srdečných listoch nevšímavý!

Za jedným dýchajúc mu hruď,

jak vedel seba zabudnúť!

Zrak bystrý, nežný, ligotavý,

hanblivý, drzý, časom žiaľ

sa v ňom aj slzou zablyšťal.

XI

Ukázať vedel, že je novým,

nevinnosť umu pozbaviť,

zúfalstvom strašiť opravdovým,

líškať sa a tak zabaviť,

na clivé dojmy mával chúťky,

nevinných rokov predrozsudky

chcel umom, citom poraziť,

nevinnej lásky vznietiť cit,

prosiť a žiadať o vyznanie,

poslúchať srdca prvý hlas,

prenasledovať lásku — vráz

ísť potajomky na svídanie,

v samote potom dávať jej

lekciu v chvíľke stíchnutej.

XII

Jak zavčas vedel lásku vzklíčiť

aj u koketiek povestných!

Keď sokov chcelo sa mu zničiť,

jak vedel slovkom raniť ich!

Jaké im siete prihotovil,

by padli do nich a on lovil!

Vy mužovia však nedbalí

priateľmi ste mu ostali:

láskal ho lžive manžel mnohý,

Faublasa učeň žičlivý,

i starec nedôverčivý,

i nejeden pán veľkorohý,

vždy spokojný sám so sebou,

s obedom svojím, so ženou.

XIII

Znal zlákať zbožný pohľad vdovy,

ináče s dušou spokojnou,

skromnými, zmučenými slovy

rudnúc, priasť rozhovory s ňou.

Jak vedel s hociktorou dámou

o platonizme rozprávať,

rozosmiať vtipmi epigramov,

a na slepého máčka hrať…

Tak dravý vlk sa trápiac hladom

vychodí z hĺbky pralesov,

túla sa vprostred tichých psov,

čihajúc za nevinným stádom,

spí všetko… Zrazu zlostný kmín

jahniatko nesie v lesov stín.

XIV-XV

Stalo sa, v posteli je ešte,

a už mu lístky dávajú.

Pozvánka azda? Tak je. V meste

tri rodiny ho volajú.

Tam bude bál, tam — slávnosť detská.

Kam pôjde nezbedník náš dneska?

Kde počne? Ale jedno je,

byť všade sotva uspeje.

Dosiaľ je v úbore len rannom.

Široký odel bolivar,

Onegin ide na bulvár,

pochodiť po priestore známom,

kde — s kým sa stretnúť, vidieť svet,

kým nezazvonia na obed.

XVI

Je večer. V sánky posadí sa,

a „Hýbaj, hýbaj!“ počuť krik,

práštekom mrazu postriebri sa

bobrový jeho golierik.

K Talónu letí: to ho láka,

že Kaverin ho iste čaká.

Vošiel — prask! zátka vozvysok,

kométy z vína striekol tok,

pred ním je roast-beef skrvavený,

lanýže — radosť mladých liet,

francúzskej kuchyne to kvet,

štrasburský piroh oslávený,

limburský syr, čo ožil zas,

a pozlátený ananás.

XVII

Vypili by si ešte oni,

masť kotliet dali do vína,

lež nový gong im v ušiach zvoní,

že balet sa už počína.

Divadla zákonov zlý znateľ,

nestále večný zbožňovateľ

pôvabných, milých herečiek,

márniaci za javiskom vek,

Onegin letí miesto získať,

kde kritikov je potecha,

hotový tlieskať k entrechat,

na Kleopatru, Fedru pískať.

Moinu vyzvať preto len,

aby ho zbadal ten či ten.

XVIII

Kraj zázračný! Hľa, tam v čas starý,

slobody priateľ Fonvizin,

satirik smelý jasne žiaril,

a Kniažnin chápavý tiež s ním,

Ozerov vybrané tam dane,

keď národ plakal, tlesly dlane

s Semenovou si rozdelil,

tam Katenin náš zvelebil

Kornéliusa slávny génij,

tam pichľavý náš Šachovskoj

vyviedol svojich frašiek roj,

tam Didlo bol tiež ovenčený,

sem, kde svet kulís rozkošný.

sa niesly moje mladé dni.

XIX

Bohyne moje! Kdeže ste vy?

Počujteže môj smutný hlas:

Či tie isté ste? Iné devy

zameniac, zamenily vás?

Či počujem zas vaše chóry?

Či vidím ruskej Terpsichory

srdečne vykonaný let?

Či pre zrak smutný už viac niet

tvár známych na znudenej scéne,

či budem vidieť cez lornet

bez čarov iba cudzí svet,

veselosť všímať skormútene,

a zívať bez slova, a snáď

len minulosť si spomínať?

XX

Divadlo plné. Zajagaly

sa lóže, sieň vrie pohnutá,

netrpezlive zatlieskali,

opona šumí zdvihnutá,

žiarivá, jak lúč zpoza mraku,

poslušná báječnému sláku,

s nymfami vôkol seba, hľa,

Istomína už zastala,

podlahu dotkne jedna nôžka,

druhá sa krúži pomaly,

skok, páperčekom do diali

od úst Eola letí božská,

tu svije sa, tu vystiera

a nôžkou nôžku udiera.

XXI

Tlieskajú všetci. Eugen vchodí

a stúpa medzi kreslami

po nohách, dvojný lornet vodí

po lóžach, hľadí na dámy

neznáme, zrak mu radmi letí,

a vidí tváre, toalety,

je nespokojný s mnohými,

pozdravuje sa s mužskými

na všetky strany, aj na scénu

sa rozptýlené zadíva,

sa odvráti a zazíva,

prehodí: „Čas je spraviť zmenu,

balet som dlho trpel, lež

sám Didlo ma už nudí tiež.[2]

XXII

Ešte sú na javisku scény,

čert, amor skáču v hurhaji,

ešte spia dávno unavení

na šubách tu von lokaji,

ešte sa dupoce a tlieska,

smrká a kašle, pská, vrieska,

ísť ešte nie je na čase,

von i dnu svietia lampáše,

koníky mrazom utýrané

vše ešte hrabú nohami,

kočiši za ohniskami,

pánov si haniac, bijú v dlane,

a Onegin už vyšiel von,

obliecť sa ide domov on.

XXIII

Či nebude môj opis vadný,

keby tu obraz izby dal,

kde mód sa ctiteľ bezpríkladný

obliekal, svliekal, obliekal?

Všetko, čo najlepšie má vskutku

Londýn a plniac každú chúťku,

Baltickým morom v našu vlasť

dováža za drevo a masť,

všetko, čo Paríž dať len môže

a priemysel tam pripraví

pre hladný vkus a zábavy,

pre módnu jemnosť, pre rozkoše,

všetko to krášli kabinet

mudrca osemnástich liet.

XXIV

Na trúbkach jantár z Carihradu,

porcelán, bronzy na stole,

aj pre ňuch najjemnejšiu vnadu:

vône vo vybrúsenom skle,

krivé a rovné, vždycky nové

hrebienky, pílky oceľové,

štetka, čo krásu zošlechtí,

tam na zuby, tam na nechty.

Rousseau (to mimochodom vravím)

nechápal, keď grim akýsi

pred ním aj nechty čistil si,

tým pomätencom drkotavým!

Obhajca slobody a práv

v tom páde sotva pravdu mal.

XXV

Človeku možno vážne tvoriť

a pritom pekné nechty mať,

nač so storočím darmo sporiť?

Obyčaj — despotický kat.

Môj Eugen Kaverin bol druhý,

súd žiarlivý ho ľakal púhy,

nuž pedantne sa odieval,

švihákom by ho iný zval.

On hodiny tri prinajmenej

premárnil pred zrkadlami,

keď vyšiel po obliekaní

Venere, mužsky oblečenej,

ba bohyni sa podobal,

čo ide na maškarný bál.

XXVI

Úbor ten šitý v módnom vkuse

zaujal zvedavý zrak váš,

mohol by pre učené duše

opísať jeho šaty zas,

no moje pero smelosť stráca,

hoc opisovať — moja práca,

na pantalóny, žilet, frak

náš ruský jazyk, neborák,

výrazy vari nemá ani,

odpusťte mi môj biedny štýl,

až príliš som ho opestril

cudzozemskými slovíčkami,

a slová neraz hľadal som

v Slovníku akademickom.

XXVII

Predmetom naším iné čary:

my radšej poďme na ten ples,

kam strmhlav letí na kočiari

náš hrdina, náš Eugen dnes.

Pred domami, čo zhltly tiene,

spiacimi ulicami ženie

sa s lampášikmi kočov rad,

veselé svetlá vidno pláť,

v sneh hádžu dúhy trblietavé,

obliepajú kruh za kruhom

už jasný, veľkolepý dom,

kde vidno v oknách tône tmavé,

hýbu sa profily hláv v nich

čudákov a dám moderných.

XXVIII

Už prišiel Onegin náš módny,

a ako by ho vystrelil,

mramorovými beží schodmi,

rukou si vlasy rozdelil.

Vošiel. Je plná ľuďmi sála,

muzika hrmieť prestávala,

mazúrka sa už tancuje,

krik všade, tesnota tu je,

ostrohy cvendžia dôstojníka,

lietajú nôžky milých dám,

za nimi letí očí plam,

čo túžbou lásky v srdci vzniká,

tlmený hudbou husieľ len

žiarlivý šepot módnych žien.

XXIX

V dni túženia a zabávania,

keď bál bol, bol som bláznom hneď,

lepšieho miesta pre vyznania,

pre doručenia lístkov niet.

Prijmite moje služby, ctení

manželia, ktorí máte ženy!

Počujte múdrosť mojich rád,

ja chcel by vás len vystríhať.

Vy, milosťpanie v stopovaní

za dcérkou, buďte prísnejšie,

svoj lornet držte rovnejšie,

nie to… nie to, nech Pán Boh chráni!

Ja toto preto píšem vám,

bo dávno nehreším už sám.

XXX

Ach, na rozličné na zábavy

som mnoho žitia pohubil!

No keby netrpely mravy,

dnes by sa v bály zaľúbil.

Milujem rozvášnenú mladosť,

i stisk, i krik, i blesk, i radosť,

i premyslené šaty dám,

i milé nôžky ich rád mám,

lež sotva máte v Rusku celom

tri páry pekných ženských nôh,

zabudnúť nepraje mi Boh

dve nôžky!… V chladnom neveselom

vstávajú, plnia moje sny,

znepokojujú srdce mi.

XXXI

Kedy, kde, v ktorej púšti, ceste

ich zabudneš, ty blázne, ty?

Ach, nôžky, nôžky! Kde ste, kde ste?

Kde stúpate vy na kvety?

Východnú dobre znajúc nehu,

v severnom, zarmútenom snehu

vy stopy nenechaly ste,

kobercov mäkkých zaiste

dotyky boly pre vás cenné.

Dávno som pre vás zabúdal

i slávy smäd, i slávu chvál,

i otcov kraj, i uväznenie?

Už zmizlo šťastie mladých liet,

jak na luhoch váš ľahký sled.

XXXII

Diany prsia, líca Flóry

sú krásne, milí priatelia!

Jednako nôžku Terpsichory

za krajšiu považujem ja.

Ona, keď človek na ňu hľadí,

sľubuje veľmi vzácne vnady,

privolá s krásou v rozum môj

neskrotných túžob celý roj.

Rád ju, Elvína, dievča ľúbe,

pod stolom, keď je prikrytý,

na mäkkej jarom pažiti,

a chladnou zimou pri kozube,

i na parkete lesklom sál,

pri mori, na granite skál.

XXXIII

Spomínam pred búrkami more,

jak závidel som vlnám, keď

sa na breh čriedou hnaly hore,

by v láske k nôžkam ľahly hneď.

Želanie, vášeň jak ma striasa!

Môcť ústy nôžok dotýkať sa!

Nie, nikdy vprostred vrúcich chvíľ

v mladosti väčšmi netúžil

som s takou mukou nezakrytou

dotknúť sa či úst krásavíc,

či ruží rozpálených líc,

či horúcich pŕs v ohni citov,

nie, nikdy poryv plamenný

netrápieval tak srdce mi!

XXXIV

Čas iný vidím v spomínaní,

ten krásny deň si pamätám,

keď šťastný držím strmeň v dlani

a nôžku opäť v rukách mám,

jak nôžka tá mňa dotkýna sa,

vzkypí mi fantázia zasa,

zapáli v chladnom srdci krv,

túženie, láska ako prv…

No dosť už, nač im chvála, rýmy,

klebety lýry neplodné,

ony sú vášni nehodné,

nie piesní nadchýnaných nimi:

slová, zrak čarodejníc tých

sú klamlivé jak nôžky ich.

XXXV

Čo robí Onegin môj slávny?

Ospalý z bálu ide spať,

keď Peterburg sa neúnavný

počína bubnom prebúdzať.

Už ide nosič, kupec vstáva,

k stanovišťu sa vozka dáva,

Ostenka s krčahom má spech,

pod krokami jej vrždí sneh.

Budí sa príjemný krik ranný,

odkryté okná, hore dym

sa nesie stĺpom belasým

a pekár, Nemec akurátny,

z papiera čiapkou kryjúc vlas,

už otvoril svoj vasisdas.

XXXVI

Však krikom bálu ohlušený

premeniac deň v noc, zakrátko

spokojne spí si v svojej sieni

rozkoše, zábav dieťatko.

K obedu vzbudí sa a znova

do rána sa zas len tak chová,

jednotvárny a bez premien

je včerajší i dnešný deň.

Či boly naozaj potešením

mladíku v kvete svojich liet,

víťazstiev skvelých uprostred,

s pôžitkov radom každodenným?

Či, kde sa toľko hostilo,

mu jeho zdravie stačilo?

XXXVII

Nie, city ochladly mu včasne,

zunoval spoločnosti šum,

neboly dlho ženy krásne

predmetom jeho denných dúm,

uspely oslabiť ho zrady,

nudila družba, kamaráti,

nemohol ani fičúrsky

beef-steaks a koláč štrasburský

zalievať šampanierom z fľaše

a sypať vtipom zvesela,

keď ho tak hlava bolela,

hoc bol aj plný samopaše,

zanevrel napokon už včas

na olovo, meč, na zápas.

XXXVIII

Choroba, ktorej na príčinu

prísť mali dávno, dávno už,

podobná anglickému spleenu,

čo kratšie chandrou nazval Rus,

ovládala ním, bol v nej celý,

chvalabohu, sa nezastrelil,

i k próbe neochotný bol,

no k žitiu celkom ochladol.

Jak Child Harold už mdlý a mračný

chodieval do hostincov on,

nie klebety, zov na boston,

nie milý povzdych, pohľad lačný,

nič, nič, nič nedotklo sa ho,

nie, nevšímal si ničoho.

XXXIX-XL-XLI

— — — — — — — — — — — —

— — — — — — — — — — — —

XLII

Vyššieho vzývateľky sveta!

Predovšetkým vás nechal on.

A pravda je, že v naše letá

dosť nudný je ten vyšší tón.

Môže byť, že sa nájde dáma,

čo odvolá sa na Benthama,

tlach takej múdrej ženštiny

je odporný, hoc nevinný.

Krem toho sú tak bezúhonné,

tak pobožnosťou plnené,

tak rozumné, tak vznešené,

tak pozorné, tak jemné v tóne,

tak neprístupné pre mužských,

že nudíš sa, keď vidíš ich.

XLIII

I vás, vy krásky mladé, božské,

čo v pozdnej noci víchricou

preč odlietate v bystrej drožke

tou peterburskou ulicou —

i vás tak nechal, moje dámy,

už presýtený pôžitkami,

vo vlastný zaviera sa dom,

zívajúc siaha za perom,

chce písať. Práca opravdivá

je ťažká, hnusná príšera,

nič nevyšlo mu zpod pera,

cecha ho nechce hašterivá

tých ľudí, ktorých nesúdim

preto, bo sám ja patrím k nim.

XLIV

Znova sa našiel v nečinnosti,

trápi ho bezobsažnosť chvíľ,

sadol si, by tým dobyl ctnosti,

že cudzí um si osvojil,

kníh rady dáva do priečinkov

a číta, číta — niet účinkov:

to nuda je, to klam, to smeť,

v tom svedomia, v tom smyslu niet,

je každý rôzne ujarmený,

i zostarela stará vec,

i starou blúzni nová reč.

Nuž nechal knihy tak jak ženy,

priečinky s prašnou rodinou

oponou zakryl smútočnou.

XLV

Svet odvrhnúc a svetskú zlobu,

nechajúc tiež tak jeho shon,

spriatelil som sa s ním v tú dobu.

Zapáčil sa mi veľmi on,

sloboda mysle jemu vlastná,

povaha pôvodná a zvláštna,

um bystrý, čo už ochladol.

Ja zlostný a on mračný bol,

hry vášní poznali sme oba,

zaťažil život oboch nás,

v oboch už zhasol srdca jas,

očakávala oboch zloba

ľudí a slepej Fortuny

na samom svite našich dní.

XLVI

Kto žil a myslel, nie je vstave

svet, ľudí neznenávidieť,

kto cítil, má vše v srdci, hlave

prízrak dní, ktorých už viac niet,

pre toho niet už milovania,

toho len zmija spomínania

a kajania sa štípe had.

Všetko to dáva mnohokrát

aj veľkú prelesť rozhovorom.

Eugen ma mučil jazykom

zpočiatku, ale zvykol som

i jeho uštipačným sporom,

i žartom žlčou miešaným,

i epigramom s káraním.

XLVII

Jak často, často v letnom čase,

keď priezračné a svetlé je

nad Nevou nebo nočné, v jase

vôd zrkadlo sa zaskveje

a Diany tvár nezrieť z tokov,

romány spomnúc prešlých rokov,

spomnúc si lásku bývalú,

citliví, ale bez žiaľu

dýchaním noci blahosklonnej,

opili sme sa v nadšení!

Jak v klade väzeň, vzbudený

sa naraz nájde v hore vonnej,

tak niesli sme sa v myšlienke

k mladého žitia spomienke.

XLVIII

Onegin, ten raz plný žiaľu,

zadumaný a tichý stál,

o z granitu sa oprúc skalu,

jak poet seba opísal.[3]

Všetko je tiché dookola,

len nočná stráž čo kde-tu volá

a z Milionnej počuť sem

vzdialený rachot drožiek len,

loďku, jak kedy-tedy plesne

veslami ktosi na rieku,

my tešíme sa vďaleku,

jak znejú trúbky, bodré piesne.

Lež sladšie z nočnej zábavy

sú Torquatove oktávy.

XLIX

Adriatické modré vlny!

Ó, Brenta! Nie, ja uzriem vás,

oduševnenia znova plný

počujem vznešený váš hlas!

Je svätý vnukom Apolóna,

po hrdej lýre Albióna

je známy mne a rodina.

V talianskej zlatej noci ma

navnadí nehou, dá mi vôle,

tam s Benátčankou mladuškou,

raz shovorčivou, raz bez slov

plaviac sa tajne na gondole,

osvoja si mi ústa s ňou

ľúbostný jazyk Petrarkov.

L

Či uzriem slobodu ja milú?

Je čas, je čas — príď, spanilá!

Nad morom dumám,[4] čakám chvíľu,

korábov čihám vetrilá.

Pod plášťom búr sú vlny v spore,

a jak sa voľne valí more,

kedy tak počnem ja svoj beh?

Je čas tak nechať nudný breh

tohoto živlu hnevlivého

a medzi prúdmi rovníka,

tam, kde je moja Afrika,[5]

o Rusku vzdychať s mrakmi jeho,

kde strádal som a miloval,

kde som si srdce pochoval…

LI

Onegin do ďalekých zemí

chcel tiež ísť so mnou, ale vtom

boli sme oba rozlúčení

nadlho krutým osudom.

Otec mu v ten čas zomrel práve,

tu veriteľov hajná žravé

šly na Eugena — ako roj,

každý mal rozum, spôsob svoj,

z mála sa ťažko veľa platí,

radšej len ostať spokojným,

dedičstvo celé nechal im,

nevidiac v tomto veľkej straty,

či tušil ľahkomyseľník

zďaleka, že mu umrie strýk.

LH

Tu zrazu vskutku prišla zpráva

od správcu, v ktorej dával znať,

že v posteli strýc dokonáva

a rozlúčiť s ním by sa rád.

Čítajúc smutné oznámenie,

ku strýcovi sa strmhlav ženie

na poštových, ho uvidieť

živého, smutný zíva vpred,

peniazom kvôli hotoví sa

na vzdychy, nudu, pretvárku

(tým som aj začal rozprávku),

no príduc do dediny, strýca

nachádza na stole, je tam

jak pre zem prichystaná daň.

LIII

Tu každá duša pomôcť chcela,

sŕdc svojich hnaní potrebou

priatelia prišli, nepriatelia,

ochotníci to pohrebov.

Pochovaný je zaslúžilý,

popi a hostia jedli, pili,

a potom rozišli sa, čím

spravili iste dobrý čin.

Náš Eugen-dedinčan je zdatný,

vôd, fabrík, lesov, tabiel, rát

majiteľ, ale dosaváď

neporiadny a márnotratný,

v duši sa teší, honosí,

že premenil nič na čosi.

LIV

Novými dva dni sa mu zdaly,

samota polí široká,

dúbravy, ktoré chladom vialy,

zurčanie tiché potoka,

na tretí — vrch, háj, pole spiace

nezaujímaly ho viacej,

potom zrak zaliepaly snom,

potom už jasne videl on,

že v dedine je dlhá chvíľa,

hoc chybia dvorce, ulíc sieť

a karát, balov, básní niet.

Nuda ho strážou okrúžila,

behala za ním každý deň

jak verná žena lebo tieň.

LV

Mne v pokoji sa dobre žije,

mňa kojí tíška dediny,

v tichu hlas lýry zvučnejší je

a tvorenia sú živšie sny.

Posvätiac prázdnemu sa času,

v jazere tichom nájdem krásu,

svoj far-niente zákon mám.

Ja každý deň sa prebúdzam

pre slobodu, nieh pre sladkosti:

čítavam málo, mnoho spím,

letiacu slávu nelovím.

Či neprežil som v minulosti

v tichosti, zavše nečinný

najšťastlivejšie svoje dni?

LVI

Dedina, kvety, láska, polia,

nečinnosť! Oddaný som vám!

Tu medzi nami rôznosť bola,

čo veľmi vďačne pripúšťam,

by čitatelia posmievační,

kdejaký vydavateľ lačný

na úmyselné klebety

nepovedali: To si ty!

A bezbožne vám tvrdiť chceli:

hľa, myslel vlastný na obraz,

jak Byron, hrdý poet náš,

ako by sme už nevedeli

o druhom báseň napísať,

len vždy o sebe samom snáď.

LVII

Poznamenávam: ten, kto básni,

je priateľ lásky s túžbami.

Bolo, že svet ten milý, krásny

snil sa mi tiež, a duša mi

ich tajný obraz zachránila,

potom ho múza oživila:

tak kedysi som ospieval

i devu hôr, môj ideál,

rabine brehov u Salgíra.

A teraz od vás, priatelia,

otázku často čujem ja:

„O čom dnes vzdychá tvoja lýra?

Komu to zo žiarlivých diev

ty posväcuješ ten svoj spev?“

LVIII

„Čí zrak ti vlnil nadchýnanie,

láskou ti vďačnou nahradil

to zádumčivé ospievanie?

Čí život verš tvoj osladil?“

Nemal som, na česť, takú krásku!

Bláznivej svojej lásky triašku

som bezútešne skusoval.

Je šťastný, kto tak účasť bral

v horúčke rytmov: ten tým zdvojil

posvätnej poézie let,

Petrarkov nasledujúc sled,

si muky srdca uspokojil

a slávu chytil. Ja však som

bol v láske nemým hlupákom.

LIX

A láska prešla, prišla múza,

hneď vyjasnil sa tmavý um,

chcem: so slobodným nech sa družia

čarovné zvuky citov, dúm,

srdce sa túžbou nenakazí,

zabudnúc, pero nezobrazí

dlhými veršmi dievčí dav,

krásu ich nožiek, ani hláv,

pohaslý popol nezažiari,

smútim, sĺz chybia kropaje

a skoro lásky šľapaje

čas v srdci mojom celkom zmarí,

vtedy ja chytím pero hneď,

napíšem poém dvadsaťpäť.

LX

O forme plánoval som mnoho,

hrdinu aké meno dám.

Dosaváď z románu ja toho

skončenú prvú hlavu mám,

prezrel som všetko,jak sa svedčí:

v mnohom si dielo protirečí,

na opravy čas netratím.

Cenzúre dlh svoj zaplatím,

aj žurnalistom na zjedenie

dám tejto mojej práce plod:

Nuž teda k nevským brehom choď,

dieťatko novonarodené,

vyslúž tam pre mňa slávy daň:

krik, krivé reči, kopu hán!

1822 — 1823

Koniec ukážky