Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Burko

Martin Hranko

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Andrea Jánošíková, Mária Hulvejová, Martin Hlinka

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0042-1

Pôvodná publikácia

Ukážka z elektronickej knihy

Martin Hranko. Burko. Vrabčiak Ťulko. Štátne nakladateľstvo. Praha 1931. 79 s.

Bibliografické poznámky

Martin Hranko: Burko. Vrabčiak Ťulko

Štátne nakladateľstvo v Prahe

Papršleky

Knižnica pre slovenskú mládež

Riadi redakčný kruh

Sväzok 9.

1931

I

Burko bol obyčajný malý psík. Prvýkrát uvidel slniečko pri veľkom stohu slamy. Tak sa tomu divil! Dosiaľ býval v stohu, kde voľakto vykutal veľkú dieru. Tam bola stále tma. Len cez otvor blikalo voľajaké svetielko.

A teraz! Toľko svetla! V očkách sa mu zatemnilo a pocítil razom nepremožiteľný strach. Úzkosťou začal kňučať a všobalil sa rýchle do diery. Celý sa triasol. Toľko svetla! A bol sám!

V diere si dodal odvahy. To bol jeho domov a nikto ho tam dosiaľ neznepokojoval. Každý kútik poznal. Bol doma. Ba keby sa teraz niekto len ukázal pred dierou, veruže by na neho zavrčal. A to by už niečo znamenalo. Už zavrčal aj na voľajakého kocúra. Ba aj zahavkal na neho, ako mamka robievajú, a kocúr veru ušiel.

No tak! Len nech sa niekto odváži do diery! To veru zas na neho zahavká. Aby vedel! Veru tak!

Položil si noštek medzi predné dlabky a uprene sa zadíval do otvoru. Len nech sa teraz niekto odváži! Tak zahavká, že veru!

V jeho malej hlavičke sa rodil úžasný plán. Zahavká na každého, kto sa len odváži pred dieru. Nebude sa báť ani kohúta ani nikoho, ba ani toho veľkého, žltého kocúra nie. Len nech sa teraz opovážia.

*

Už driemal, keď sa do diery vtiahla Virga, jeho drahá mamka, ktorú by bol na svete nedal ani za dieru v stohu. Bola celkom utrmácaná a svalila sa bezvládne do kúta. Pravda, bola len obyčajný pes, ktorý nesmie ustať. Ale ona veru ustala. Celý deň zavracala ovce a štekala na rohatého barana. Hej, keby len toho barana na svete nebolo. Ako by bolo dobre. A tí ľudia! Aké sú to len divné tvory. Jej valach ju neustále hucká do toho barana, aj keď sa ten pokojne pasie. A keď ju baran presotí do brázdy, nejde ju brániť pred jeho ostrými rohmi, ale smeje sa tomu, až sa chytá za brucho. A keď už nevládze a bezvládne sa svalí na medzu, aby si oblízala strniskom a bodliakmi rozpichané dlabky, valach ju ešte pretiahne dlhým korbáčom a pri tom ešte bohopuste nadáva. Takí sú tí ľudia. A keby len nemusela mysleť na Burka. Chveje sa strachom, čo sa mu môže za jej neprítomnosti stať. Môže prijsť kohút a vyzobať mu oči, alebo mu môže prasa uhryznúť chvostík. A čo to bude potom za psa, keď nebude mať pekný chvostík. Žiaden valach sa potom na neho ani nepodíva. Aj psi z celého okolia by sa mu cez celý život posmievali, kde že stratil chvost. Veď je to najvýznačnejšia okrasa poriadneho psa.

Takéto starosti trápily Virgu celé dni. Tak rada by sa bola aj niekoľkokrát rozbehla domov, aby sa podívala, čo je s jej malým Buríčkom, ale sa neodvážila. Veď by ju bol valach Mišo vybil. A aj za dva dni by jej nedal žrať. A keby len to! Ona by si už len našla nejaký suchý koštiaľ, alebo by niekde vykutala myš. Ale čo by žral Burko? Mišo by ani jemu nič nedal. A ona bola už suchá, že by jej mohol rebrá počítať.

Teraz ležala na slame ako kus dreva. Burko sa síce krbáľal po nej, ale ona sa veru už nevládala hrať. Aj sa pokúsila zodvihnúť hlavu, ale utrmácané údy nepovoľovaly. Len nežne pokývala chvostom a oblízala Burkov malý noštek.

— Virga, Virga,… tuto ne…! bolo počuť chrapľavý hlas Mišov.

Do Virgy akoby bol hrom udrel. Strhla svoje boľavé údy a vytiahla sa von z diery. Pred dierou ju Mišo pretiahol niekoľkokrát korbáčom, až od bolesti zakvílila a utekala ku košiaru.

— Zdochliacke psisko! Hádam ťa budem zadarmo kŕmiť…

Burko už dobre poznal Mišov hlas. Aj ho už raz videl pred dierou. Je to taký divný, vysoký tvor, zabalený celý v takej chlpatej koži. A má len dve nohy a pod nosom sa mu kúri. A tie dve nohy! Aj ten zlostný kohút Rik má len dve nohy. Hádam sú všetky dvojnohé tvory veľmi zlé. Aj mamka sa len toho Miša boja.

*

Virga vošla do košiara. Bojazlive sa poobzerala po košiari, aby sa presvedčila, kde je baran Brc. Síce sa žiadneho barana na svete nebála, ale s jej bezvládnymi údmi by si teraz bol hádam aj kocúr Maťo pomohol.

Skoro s posledným napätím síl zahavkala na ovce, aby ich zahnala ku strunge, popri ktorej ovce po jednej prechádzaly, keď ich Mišo dojil. Potom sa utiahla ku treslu a položila si hlavu medzi predné dlabky.

Práve prichádzal Mišo s veľkou dojalnicou. Keď išiel popri nej, kopnul ju bačkorom do rebier. Len zastenala. Bola na to už zvyklá. S takou rozkošou by sa mu bola vrhla na stehno a rozcapartila toho ľudského tvora, ale nevládala a… bála sa. Tie ľudské tvory šíria okolo seba len samú hrôzu.

Keď Mišo podojil, precedil mlieko a vyplákol dojalnicu. Potom vylial obsah na starú pľachovú ranicu a zahvízdal na Virgu.

Ale Virga sa ani nehýbala. Mišo zahvízdal ešte raz, a keď sa nepohla, chytil dlhý korbáč a tak ju ním pretiahol, že jej z ucha hneď vytryskla krv.

Pokúsila sa postaviť na nohy, ale znovu upadla. Mišo ju chytil za srsť a hodil ju do košiara medzi ovce. Ovce sa rozpŕchly, ale baran Brc sa rozohnal a dvakrát ju prirazil ku treslu košiara.

… Už si dávno mohla zdochnúť… hundral si Mišo a šiel ku stohu pre Burka. Vytiahol ho z diery a priniesol ho ku košiaru. Do vody v ranici mu nalial trochu mlieka a položil ho k nej.

Burkovi to síce veľmi nechutilo, ale bol hladný. Dnes sa ešte nemohol dostať k prasiatkam, aby sa s nimi o večeru rozdelil. Potom ho Mišo chytil a zaniesol ho znovu do diery v stohu.

*

Začalo byť chladno. Burko sa utiahol do kútika, že bude čakať na mamku. Bolo mu tak divné, že tak dlho nechodia. Vstal, zívnul si, vyhrabal si v slame malú jamku, potom sa dvakrát skrútil okolo seba, položil si ňufáčik medzi zadné dlabky a zadriemal.

Zanedlho sa prebudil. Niekto sa štveral do diery. Čuchom pocítil, že sú to mamka. Hneď ho prešly všetky driemoty a vrhol sa ku vchodu. Ani na svoju jamku v diere nemyslel.

Ale mamka boli tak divná. Ani sa s ním nepoihrali, len ho trošku lizli na noštek a tak divne skučali.

Burko by sa bol ešte rád trochu poihral, ale niečo ho odstrašovalo. Utiahol sa znovu do svojej jamky a aj chvostík si zavrzol medzi dlabky. Ked ráno vyšiel z diery, mamky už tam nebolo. Čakal na ňu celý deň. K ranici, ktorú mu Mišo priniesol, sa ani nepriblížil. Chutilo mu len s mamkou. Ba, ani malé prasiatka ho už nebavily.

Viac ju neuvidel.

II

Za krátku dobu Burko na mamku zapomenul. V noci mu síce niekedy bolo zima, keď sa nemal ku komu pritúliť, ale zvyknul si na samotu. A zvlášť vtedy, keď sa skamarátil s kocúrom Maťom. To bolo tak veľmi divné. Ešte pred krátkou dobou sa mu zdal byť Maťo tak veľkým obrom, pred ktorým v strachu utekal do diery a teraz sa ho už Maťo bojí. Ako to len môže byť? Maťo je so dňa na deň menší. To je divné!

Chýlil sa podzim, ale Burkovi bolo celkom veselo. Keď sa po obede skláňalo slnce k západu a zohrialo rozmetanú slamu pri stohu, Burko mal s Maťom blažené dni. Vyhrievali sa na ohriatej slame a skúšali, ktorý vie dať druhému packou silnejšiu ranu prez nos. Burko síce vyhral, ale aj jeho ňufáčik krvácal od Maťových pazúrov. Maťa zanedlho hra omrzela a skúšal svoju obratnosť v chytaní myší na Burkovom chvoste. Burko sa mu odplatil tým, že na neho tak od pľúc zaštekal. Maťovi sa zježila na chrbte srsť a hbite zmiznul medzi konármi slivky. Ani sám nevedel, prečo. Ale ten psí tvor s jeho psovským vrčaním sa mu zdal byť tak veľmi psím tvorom.

Keď sa chýlilo k večeru, Burka omrzelo stále havkanie na slivku, kde si Maťo spokojne vykrúcal bajúzy. Zavrčal ešte raz a potom sa pobral ku chlievu, kde Anča krmila prasce. Bol tam už raz s mamkou, keď ho Mišo zaniesol do dvora a veľmi sa mu to páčilo. Boly tam také podivuhodné tvory, že im nerozumel, a váľaly sa v blate. Ale vo válove maly dobré žrádlo a taká chlpatá veľká obluda ho vždy odhadzovala svojím ošklivým rypákom. Tá sa, hádam, ani Miša nebojí.

Keď sa ku chlievu pribatolil, prasce boly so starou Kšo práve v najlepšom. Okolo nich behal Rik s celým štábom sliepok, ktoré hlasite kotkodákaly. Aj Burko sa pritiahol k válovu, ale jedno prasa ho nešetrne odhodilo čumáčikom, ba ešte mu aj do ucha zahryzlo. Burko len trochu zaskučal a potom zaštekal. Ale tie pažravé potvory sa nenaľakaly.

Skúsil to iným spôsobom. Rýchle sa vopchal pod bachor starej Kšo a pod touto ochranou sa prešmykol až k samému válovu. Ale sotva ho Kšo spozorovala, odmrštila ho rypákom na niekoľko krokov.

Burka popadla zverská zlosť. Rozbehol sa k nej a celou silou sa jej zahryzol do zadnej nohy. Kšo zagrúlila bolesťou, zvrtla sa, ale Burko bol už pod chlievom, kam ona za ním nemohla. Potom sa do samého večera neodvážil na dvor.

Ale k večeru, keď bola Kšo s prascami už v chlieve, dodal si konečne odvahy. Tým skorej, že na drótnisku bola Anča, ku ktorej cítil voľajakú zvláštnu dôveru. Anča ho dosiaľ len hladkala, ba mu niekedy dala aj kúsok ovčieho syra, čo mu tak veľmi chutilo.

Keď prišiel pod cielňu, tam sa už hral Maťo s voľajakým malým živočichom. Ešte niečo také ani nevidel.

— Čo je to? — pýtal sa Maťa.

— No, čo! Myš — odpovedal Maťo.

Burkovi to nešlo do hlavy. Myš taká malá a Mišo taký veľký.

— Tak je Mišo mamkou tej myši? — vyzvedal sa ďalej na Maťovi.

— A čo ja viem! — odsekol mu Maťo, lebo musel dávať pozor, aby mu myš nevbehla niekam do diery.

— No počkaj, veď ti Mišo dá — pohrozil mu Burko, ale Maťo mu ani len neodpovedal.

Vtom prišla Anča, vzala Burka na ruky a zaniesla ho do kuchyne. Keď ho pustila na zem, Burko bol ako vo vytržení. Všetko mu to bolo tak neznáme. Tá veľká diera pod trúbou sporáka a ten teplý kožuch v nej, ach vrrr, to nebolo ani v stohu tak pohodlné.

Po kožuchu sa hneď začal rozkošnícky prevaľovať. Ale nemal tam dlho pokoja. Keď počul, že sa Anča z kuchyne vzdialila, pobral sa na ďalšiu obchôdzku. Všetko pozorne ovoniaval, pri klátiku si aj nôžku zodvihol a vtiahol sa aj pod posteľ.

Ale beda!!

Niečo sa na neho s ohlušujúcim škrekom vyrútilo a zobalo, škriabalo ho to, až od bolesti plačlivo zavýjal. V úzkosti hľadal nejaké miestečko, kde by sa pred tou strašlivou, škriekajúcou potvorou skryl. Keď si už myslel, že je koniec jeho života, naďabil na starú Mišovu čižmu. Čo bola aj trochu malá, horko-ťažko sa tam zadkom vtiahol. Ale ešte ani tam mu nedala tá obluda pokoj. Kým len mohla, zobala mu do nošteka.

Keď Burko videl, že sa pred ňou už ďalej do sáry nesprace, dal sa zo strachu na zúfalú sebaobranu. Keď sliepka znovu mierila, že ho v sáre zobne, rýchle ju chňapil za zobák, až sa jej z výložkov pustila krv.

Potom už mal od nej pokoj.

Ale ešte sa neodvažoval von zo sáry, kde sa cítil byť v dosť bezpečnom úkryte. Len kradmo nakukoval von, aby videl toho strašného netvora.

Bol to veru netvor. Ešte strašnejší, ako kohút Rik, lebo toho ešte nikdy nevidel tak rozčuchraného. A okolo neho celá hŕba takých malých čliapkajúcich potvorčiat, ktoré sa o závod tiskaly pod krídla tej kvokajúcej obludy.

Keď Anča vošla znovu do kuchyne, Kvok sa utiahla so svojimi čliapkajúcimi kurencami do najtemnejšieho kúta. Burko sa už chystal von zo svojho úkrytu, ale vtom vbehol otvorenými dvermi do kuchyne Maťo.

Akonáhle ho Kvok zbadala, vrhla sa s celou zúrivosťou na neho.

Nastal krutý zápas, ktorý musela Anča zakončiť metlou.

Burko sa s veľkou úctou podíval na metlu. Musí tá metla byť niečo veľmi mocného, keď sa jej aj Maťo aj Kvok boja. Ba či sa jej aj Mišo bojí! Musí sa mať veru pred ňou na dobrom pozore.

Zanedlho potom vošiel do kuchyne aj Mišo. Keď zbadal, kde sa Burko schoval, vzal čižmu, vytriasol ho z nej a vyhodil ho pred dvere. A pritom vydával voľajaké také nepriateľské zvuky.

Divné, skutočne divné dvojnohé tvory sú tí ľudia. Bojí sa ich aj Kvok, aj metla, ba aj také veľké tvory, čo majú štyri nohy ako on a vládzu utiahnuť aj voz, sa ich boja.

Dnes po prvé pocítil voči Mišovi zjavnú nedôveru. Hádam by bol dostal od Anče aj kúsok syra, aj by bol mohol spať v tej diere pod sporákom, keby nie toho Miša.

Chcel ísť do svojej diery do stohu. Ale bola už noc, tak sa bál. Ani by tam nepotrafil a kto vie, či by cestou nepotkal Kšo. Šiel radšej popri stene, až sa dostal pod cielňu. Tam sa zašobalil medzi staré povriesla a začal podriemkavať.

Sotva trochu zaspal, prebudil ho švištivý vietor. Zakutal sa ešte hlbšie do povriesel a schúlil sa do menšieho klbka, ale nestačilo to. Sobral sa a hľadal si iné miesto. Ale nenašiel nič. Všade cielňou plakal mrazivý vietor, až sa kosti triasly a mrznul špik.

Burko šiel na podsten, ktorá viedla do kuchyne. Ale dvere boly zavreté. Zaškriabal na ne… neotvorily sa. Potom plačlive zavyl… ani to nepomohlo. Ba preca! Vyšiel Mišo a praštil ho metlou tak, že sletel pod podsten. Mišo pri tom zas tak nepriateľsky hundral.

Burko sa už neodvážil viac zavyť. A keď Mišo vošiel do kuchyne, ľahol si pred škáru dverí, kde si aspoň chrbát trochu ohrial.

Keď sa k ránu brieždilo, nevládal sa skoro ani na nohy postaviť. Tak bol skrehlý. V noci sa bál vstať, aby si udržal teplo, čo si nafúkal medzi zadné labky.

Sotva však pocítil pach naolejovaných bačkorov Mišových, hneď odskočil. Tie jeho nezvykle zapáchajúce bačkory a on… ten Mišo, čo ho v noci bil metlou!!!

— Tak Buro! Do ovčínca! — tak voľajako hundral Mišo, ale Burko mu nerozumel. Chápal len jeho hlas.

Schoval sa pod válov, kde sa včera hostila Kšo so svojimi malými prascami. Nestačilo. Mišo ho vytiahol za ucho a… zaniesol ho medzi ovce.

Prvým činom Mišovým bolo, že ho hodil medzi ovce. Tam ho drglo voľajaké zviera do rebier. Druhé rebro mu prasklo o kôl, na ktorom bol veľký kameň. To veľké zviera ešte niekoľkokrát búšilo do kola, ale Burkovi sa nestalo nič. Chránila ho smreková koza, na ktorej mávajú ovce soľ. Burko kvílil a kňučal, ale Mišo sa len smial.

Konečne sa dostal cez škáru. Brc sa na neho hnal, ale silné treslo ho uchránilo od úderu. A tak sa zdalo, že Brcovi prechádzala chuť, lebo sa utiahol medzi ovce. Mišo sa ešte usiloval, aby Burka nahuckal, ale ani jeden nemal chuti.

Pred košiarom sa vystrel. Ale nebolo mu nič. Len v pravom rebierku ho trochu zapichlo. To od toho, keď ho Brc sotil na tú drevenú kozu.

Trochu si to oblízal a sadol si na zadné labky. Ani ho tak nebolelo. Len sa veľmi preľakol. A pred búdkou stál Mišo a smial sa. To je tvor, ten Mišo! Ani Kvok, ani Brc, ba ani Maťo sa nesmejú, keď voľakoho bolí a… ten Mišo! On sa smeje. Hádam majú také tvory málo citu. Jeho mamka sa nikdy nesmiali, keď ho voľačo bolelo.

Mišo vošiel do kuchyne a Burko sa udivene díval na ten podivný boží svet. Tam za stohom a za tým kopcom bola taká podivná guľa, do ktorej sa nemohol podívať. Hneď sa mu oči zalialy. A tá veľká guľa preca tak príjemne hriala. Len tak trochu si do nej zahavkal, aby ju neodplašil.

III

Minuly levné jesenné dni, nastala zima. Burko sa medzitým veľmi mnohému priučil. Už nebol tak voľný. Na svete najobávanejším sa stal Mišov korbáč. Do diery v stohu už viac nesmel, len ak ukradomky.

A ako za tou dierou túžil!

Pri ovčínci mu Mišo spravil malú, drevenú búdu. Pravda, bola v tej búde slama, ale v stohu bolo preca lepšie. A Mišo ho ani nesmel videť ďalej od ovčínca. Hneď bol po ruke korbáč, ktorého dotyk tak bolestne pálil.

Len keď išli ovce napájať na potok, kde Mišo prerúbal sekerou ľad, bol Burko trochu na svobode. Zo začiatku ho Mišo vodil uviazaného na korbáči a len vtedy ho nebil, keď išiel za ovcami. Z toho Burko usúdil, že sa musí pridŕžať oviec, jestli nechce dostať korbáčom.

Brca sa už vôbec nebál. Brc mal síce veľké, zakrútené rohy, ale bol veľmi nemotorný.

A teraz nastávalo zjavné nepriateľstvo medzi Burkom a ovcami. Brc, kde len mohol, tam ho nabral na rohy a Burko mu to splácal už teraz dvojnásobne. Nebol viac malým, nemohúcnym psíčkom, ale slušným, obozretným ovčiakom. Brca vytrhal za chvost a s takou chuťou sa mu niekedy zahryzol do tučného stehna, že mu celý chumáč vlny ostal medzi zubami.

A pre Brca začal nenávideť všetko ovčie plemeno. Nevedel, že tú zášť voči ovciam vypestoval v ňom Mišo, keď ho nechával v ovčínci zmlátiť Brcom a druhými ovcami.

Starej Kvok nemohol vôbec zabudnúť, že ho raz tak dokaličila v kuchyni, keď sa nemohol pred ňou dostatočne ukryť ani v sáre. Ale teraz jej to už odplácal. Keď ho Mišo nevidel, obháňal ju okolo majera, dokiaľ len vládala behať. Potom ju vystriehol, kde chodí sedávať. Bolo to v humne vysoko na sene, kam sa nemohol dostať.

Celý týždeň sa pokúšal, aby sa na seno dostal. Ale nedarilo sa mu to. Konečne po mnohých bezvýsledných pokusoch prišiel aj na to.

Raz pozoroval Anču, ako tá s druhej strany sena stúpila na šúb, odtiaľ na bednu so sečkou a tak sa celkom ľahko dostala na seno.

Keď Anča potichu odišla, Burko nejakú dobu ešte čakal. Potom sa pobral tou samou cestou. Šlo mu to celkom bez námahy. Keď už bol na sene, videl v kúte pri pilieri učupenú starú Kvok. Bez rozmýšľania skočil na ňu. Kvok sletela s ohromným škrekom do humna. Burko sa vrhol za ňou. Ani v zlosti nezbadal, že mu pôda zmizla pod nohami a skrbáľal sa pod seno. Nestalo sa mu však nič, lebo padol do mäkkého kosienku.

Keď videl, že Kvok s naplašeným kotkodákaním vyletela dvercami z humna, vrátil sa znovu na seno cestou, ktorú mu ukázala Anča. Chcel si dobre obzreť miesto, aby tam niekedy Kvok aspoň trochu priškrtil.

Ale tu sa Burko znovu niečomu podivil. Na mieste v jamke, kde sedela predtým Kvok, boly teraz dve malé, biele veci. Boly skoro také okrúhle, ako má Maťo hlavu. Lenže nemaly ani oči, ani srsť, ani nohy. Ba ani sa len nehýbaly.

Burko z opatrnosti zahavkal. Nehýbaly sa. Pozorne sa dotkol jedného dlabkou. Nepohlo sa. Potom ich ovoňal. Maly taký pach, ako tá stará Kvok. Tak musia k sebe patriť, keď majú spoločný pach.

Burko zodvihol chvostík a zahryzol do jedného. Niečo mu pod zubami chruplo. Odskočil. Ale keď sa to chrupavé nehnulo, vrátil sa a oblízal si čumáčik.

Voľajako mu to začalo chutiť.

Po krátkom olizovaní sa dal aj do druhého. Už dávno nemal takú hostinu. Ešte aj dlabku si opatrne pooblizoval.

Potom veselo zaštekal do dvora. Tak veru! Aby Kvok vedela, že jej on, Burko, veru nezostane dlžný za ten výprask v kuchyni.

Potom Burko spokojne šiel do svojej búdky pred ovčíncom. Cestou si predstavoval, ako bude stará Kvok zúriť, keď uvidí, ako pochodily jej kvočence.

Chcel sa ešte ísť pochváliť Anče, čo vykonal, aby mu dala len kúštiček takého dobrého syra, ale dvere na kuchyni boly zavreté. Šiel tedy do búdky.

Sotva sa niekoľkokrát skrútil okolo seba, aby si našiel pohodlné miesto, vyšla Anča a šla rovno do humna. V prvom okamihu chcel Burko vyskočiť, aby utekal za ňou, ale… zdržal sa. Mal plný žalúdok.

Ale čo to…?

Tá Anča začala akosi nadávať. Vyšiel aj Mišo, šiel na seno a nadával tiež.

To nechápal. Čo majú Anča a Mišo do tých kvočeniec? Ale Anča ďalej vyčíňala a Mišo hromoval. Tak v tom preca len niečo bude. Hádam by od Miša dostal aj korbáčom, keby vedel, že to vykonal on. Od toho Miša by to veru vystalo za také nič. Aspoň že ho nikto nevidel. Tým si bol Burko istý.

Nadávanie a hromovanie sa blížilo do dvora. Burko začal pociťovať strach, či sa Mišo nepodíva do jeho búdky. Skutočne. Mišo sa nahnul nad otvor. Burko privrel oči v úzkostlivom očakávaní, že ho Mišo už-už chytí za krk. Ale Mišo sa narovnal, vytiahol fajku z úst a zamrmlal:

— To psisko to nebolo. Spí ako zdochnuté.

A s tým vošiel s Ančou do kuchyne. Burkovi sa nesmierne obľahčilo. Zívnul si a spokojne zadriemal.

*

Noc mal Burko celkom spokojnú. Ani kuvik tej noci nevrieskal. Len mu bolo trochu zima. Malá, drevená búdka s trochou slamy ho veru dostatočne nechránila pred prudkým mrazom. Ale už si aj na to zvykol. Maťovi veru závidel. Ten spával na peci, alebo pod sporákom. A žiaden ho odtiaľ nevyháňal tak, ako jeho.

Pred svitaním sa zadivil, čo je to? Ešte ani Rik nezakikirikal a Mišo už chodil po dvore. Burkovi sa veru z búdy na mráz nechcelo. Mišo vošiel do komory a priniesol, ako obyčajne, Brcovi za vahan ovsa. Len prečo tak zavčasu? — dúmal v sebe Burko.

Ešte sa ani nebrieždilo, už bol Mišo oblečený, ba aj nové bačkory mal na nohách. Potom dala Anča Burkovi za ranicu srvátky a Mišo vyhodil z ovčínca Brca ešte s dvoma menšími baranmi.

— Hej, Buro, tuto ne — znel dutý hlas Mišov, a Burko ani nedožral srvátku, aby nedostal korbáčom.

Na dvore boli barani už poviazaní na jeden povraz, ktorého koniec držal Mišo v hrsti.

— Buro, tuto ne, fiť!

To znamenalo, že Burko mal zaháňať a štekať. A teraz sa aj dal do toho s plnou vervou, keď sa Brc ani len nemohol k nemu obrátiť. Brc sa síce zo začiatku trhal a metal ako zdivočelý, ale Burko sa mu niekoľkokrát tak zahryznul do stehna, že začal aj pokrivovať. Potom sa už nechal celkom pokojne viesť.

Keď prišli na cestu k potoku, kde chodievali ovce napájať, tam už cestou išiel celý rad vozov, oviec, kráv a ľudí. Burko sa hneď dal do brechania, ale Mišovo pohrozenie ho umlčalo. Potom sa zdržoval tesne pri Brcovi a neodvážil sa ani muknúť. Len niekedy nepozorovane pošklbal Brca za vlnu na rebrách.

Išli dlho a dlho. Burko vôbec nechápal, prečo idú tak ďaleko z domu. Prešli aj taký veľmi veľký majer, kde bolo veľa domov a chlievov. Konečne zastali na takom rovnom mieste, kde to všetko len šumelo. Tam bolo oviec, kráv, ľudí a svíň, až hrôza prechádzala kosti.

Burko sa triasol strachom, keď počul to bľačanie, kvičanie a hádanie. Túlil sa k bačkorám Miša. Keď chcel odbehnúť, že sa za svojím šľakom vráti domov, Mišo mu pohrozil korbáčom.

Na ten hluk si Burko pomaly zvykol. Už ho ani cudzí ľudia, ani ovce nerušili. Len ostrý mráz začal dotierať aj cez hustú bundu. Burko sa už na celom tele triasol a prešľapkával na tenkých nôžkach. Ešte dostatočne neztvrdlé podošvy pálily dotykom rozoraného srieňa.

Bol by sa už strčil pred zimou kamkoľvek, ale sa nemal kde. Bol by najradšej utekal domov na majer do svojej búdky, ale… Mišov korbáč! Brc si ľahol na zamrznutý sneh v svojej teplej bunde a pravidelne si prežúval. Nebol však ani tak veselý, ani tak výbojný, ako inokedy.

A Burko sa so svojimi trasúcimi údmi rozhodol k niečomu, čo sám nechápal. Priblížil sa k Brcovi, vedľa ktorého tesne ležal druhý baran. Pritúlil sa medzi nich do zárezu. Bolo tam tak rozkošne teplo.

Ale jeho pozornosť bola do krajnosti napnutá, kedy sa po ňom Brc oženie, aby mal pred jeho rohmi v každom okamihu možnosť odskoku.

Ale Brc sa nehnul, len si ako zasnene prežúval. Burko sa odvážil ďalej k jeho hlave. Brcove oči boly ospalé, skoro smutné a od koreňov jeho rohov, tam, kde Mišo zasílil povraz, vymokala krv. A Brc sa zdal byť tak netečný, tak smutný.

Burko sa k niečomu rozhodol. Pocítil vďačnosť preto, že ho Brc zohrial a neodsotil ho. Opatrne obliznul Brcovi krvavé odreniny pod rohami. Brc sa prihnul hlavou, akoby sa chcel poškrabať o kôl. Burko sa odvážil ďalej. Oliznul mu zahnutý ňufák a vtiahol sa medzi jeho predné nohy.

A Brc… si položil hlavu na jeho krk a fúkal mu na brucho teplý dych.

A Burko si asi zdriemnul. Hádam sa mu aj snívalo. — Hádam aj nie. Brca by už viac nikdy netrhal za chvost. A oni boli dosiaľ nepriateľmi na život. — Prečo? Človek Mišo ich naučil byť nepriateľmi. A či aj ten človek má nepriateľa?! Hádam. Ak nie iného, aspoň spolučloveka. A prečo? Nepriateľstvo vzniká asi zo vzájomnej odvislosti a z nepomeru moci.

IV

Tak sa mu pekne snívalo. Tak príjemne ho Brcova bunda hriala… A Brco sebou trhnul a… Burka ovial mrazivý severák. Ďalej pozoroval len to, že Brca chytili dvaja chlapi, hodili ho na srieň, poviazali mu nohy a hodili ho do voza.

Brc sa kŕčovite pometal a tak divne, veľmi divne zabečal. Burko nevydržal. Zúrive zavrčal a chcel sa vrhnúť na jedného, ktorí Brca pouväzovali. Ale… tam bol Mišov korbáč.

Tí ľudia potom ešte hovorili s Mišom. Potom si podali predné nohy, sadli na voz a aj s Brcom odišli. Burko chcel bežať za Brcom, ale Mišo sa mu pohrozil, čo už Burko dobre poznal.

Potom prišlo ešte niekoľko takých tučných ľudí a jeden z nich si odviedol aj druhých dvoch baranov.

Mišo si ponadhodil kabanicu, zapálil si na fajku a svinul povraz, ktorým boli barani poviazaní.

Bolo poludnie. Burko to poznal podľa toho, že už bol ukrutne hladný. Mišo si pokojne pobafkával z fajky, popodhodil si kabanicu a tlačil sa pomedzi bučiaci a prežúvajúci dobytok. Burko trnul strachom, že mu v tej tlačenici niektoré hovädo stúpi na nohu. Ale preca opatrne sledoval Miša a jeho korbáč; nenávidel ich oboch, ale… bál sa ich.

Po krížovej pre Burka ceste sa dostali do akéhosi šiatra. Tam bolo pohromade ľudí, koľko Burko ešte nikdy vo svojom živote nevidel. Ba či len jesto na svete toľko majerov. A tí ľudia všetci tak hulákali, spievali, smiali a hádali sa, ako keď sa na majeri sbehne všetka perepuť k žrádlu. A každý mal pred sebou alebo sklienku, alebo pohár a občas si z neho prihnul.

Toto Burko už poznal. Aj Mišo si v komore niekedy prihnul a potom mával takú podivnú náladu.

Mišo ho uviazal na korbáč a strčil ho pod lavicu. Tam sa Burko svinul na trochu slamy vedľa jednoho súdka. A ten súdok tak protivne smrdel, ako Mišo, keď vychádza z komory.

Burko by bol hádam pokojne ležal, keby ho nebol trápil žalúdok. Vstal a skúšal, či korbáč povolí. Povolil. Prešiel popod táfľu, či by nenašiel aspoň kúsok koštialika. Nenašiel nič.

Pri druhom stole si jeden tučný človek ukrajoval z kusa slaniny, ulamoval z veľkého okruhu chleba a všetko toto labužnícky pchal do tučnej papule, až sa mu pri tom podkrvavené oči vykuľovaly.

Burko si zastal pred neho, hladove sa podíval na chlieb, oblízal si pysk a potom sa posadil na zadné labky, ako ho to Anča učievala.

— Ideš, psisko! — zahundral ten tučný človek a kopol ho do rebier.

Burko sa utiahol znovu pod stôl a oblízal si miesto za lopatkou, kde ho zasiahla ťažká, okovaná čižma.

Pod stolom naďabil na pretkanú plátenú kapsu. Bola už prázdna. Ale predsa v nej čosi zavoňal. Niekoľkokrát ju obišiel. Bál sa jej dotknúť. Bál. Ale hlad bol silnejší.

Dlabkou opatrne rozhrnul nezaviazaný otvor a vyškrabal niečo v papieri. Bola tam obhryzená kôrka a kúštik kožky zo slaniny.

— Psisko zdochliacke, ty mi budeš v kapse paškrtiť? — ozval sa hrozivý cudzí hlas.

Burko chcel odskočiť, ale bolo pozde. Mišo už držal odstavec korbáča v ruke a siahol po súsedovej bakuli. Burko už vedel, čo bude nasledovať. Prudko sa trhnul a šugiar na korbáči povolil. Ako slepý sa hnal pomedzi nohy volov a kráv, nehľadiac na nebezpečie, že ho niektoré z dobytka môže kopnúť, alebo pristúpiť.

Ani keď sa octnul už na hradskej, nezastavil sa. Len srazil hlavu k zemi, aby našiel svoj šľak.

Ani mu to nedalo mnoho práce. Skoro zabrechal od radosti. Síce trochu vypáchnutý, ale predsa len jeho šľak. Tak sa už teraz nebál. A k Mišovi sa veru už nevráti, keď mu ani žrať nedá. Ani sa nevráti. Veru tak. Aby si nemyslel. Pôjde radšej k Anči. Tá mu dá srvátky a potom sa schová do stohu. Veru tak.

Tak sa Burko tešil a sledoval svoj šľak na námestie. Tam sedela nad hrncom s uhlím taká veľká človečica, a ponúkala každému mimoidúcemu upečený teplý kronec.

— Nože si, človek boží, kúpte tento kronček, aj dobrú jaderničku, chlebíka z krupinskej múky… a túto húsku som za mesiac samučičkou samou kukuričkou štopala… nože, no, už si len kúpte, veď ja to dnes všetko za pol ceny dávam… nože, no…

Burko nechápal, prečo si to tí ľudia neberú, keď im to tá človečica takým milým hlasom núka.

Ba veru on nebude taký blázon. Aj tak mu už slinka tečie. A šľak sa mu neztratí. Veru ani Anča mu ešte nikdy nedala voľačo, čo by tak rozkošne voňalo, ako ten pečený kronček.

Jedným svižným skokom jej vychytil kronec z ruky. Veď ho tak milo ponúkala každému a nikto si ho nechcel vziať.

Ale beda!!

Tá človečica vyskočila, pľach s jadernicami a kroncami spadol na zamrznutú zem, hrniec s uhlím sa prevrhol a celým námestím sa ozývalo bohopusté nadávanie.

Človečica pochytila stolček, na ktorom sedela, a utekala za Burkom, až sa jej vypasené brucho pod širokou zásterou nadhadzovalo.

A Burko odbehol len na kúsok. Ani si k tomu nesadol a už bolo po kronci. Tak veľmi mu chutil! A práve si chcel sadnúť pod sochu svätého Antona, keď mu na kríže dopadol stolček, ktorý po ňom praštila tá rozzúrená človečica.

Burko sa neobzeral, odkiaľ a prečo je to, len uháňal s nebezpečného miesta. V krížach ho síce trochu bolelo, ale nebolo to tak zlé. Vybehol na vysoké schody pred mestským domom a posadil sa tam.

Odtiaľ sa mu naskytla pekná podívaná.

Práve tam, kde mu tá človečica ponúkala ten chutný kronček, sa sbehli ľudia s celého námestia. Každý sa chytal od smiechu za brucho, len tá tučná človečica nadávala, kričala a rozhadzovala rukama. A niekoľko chlpatých psov utekalo na všetky strany sveta a každý si dačo niesol. Ten kronček, ten jadernicu, ten zas pečené stehienko z husi. A tí ľudia sa všetci dívali a ukazovali na neho.

Burko bol z toho blázon. Dávajú mu kronec, a keď si ho vezme, hodia mu stolček do krížov, potom mu jedni nadávajú, druhí sa mu smejú. Veď tá človečica môže byť rada, že sa jej to tak chytro minulo, keď to ponúkala každému a nikto to nechcel.

Preca sú tí ľudia len divné tvory!

Pobral sa na námestie, aby vyhľadal svoj šľak. Pôjde radšej domov k Anči.

Pod schodami ležalo dosť veľké chlpaté psisko a pchalo do seba veľkú jadernicu, ktorá sa mu zaiste tiež tam dostala. Akonáhle spozoroval Burka, zlostne zavrčal, nechal žrádlo a rozbehol sa k Burkovi.

Burko sa zo začiatku trochu zľakol, ale potom zastal. Preca nebude utekať pred akýmkoľvek faganom. On, ktorý sa nebojí ani Brca, ani Kšo, mal by teraz utekať! Veď už raz zápasil aj s mladou líškou a veru že sa jej nedal. A to je už preca niečo! A pred stohom ho Maťo celý mesiac učil, ako treba chytiť protivníka, kde je najslabší, čo by bol aký veľký. A Maťo sa v tom veru vyzná. Každý pes sa ho na okolí bojí. Veru tak.

Bleskurýchle zmeral odborným pohľadom silu a schopnosť svojho protivníka. Najprv sa mu podíval do očí, pretože každý poriadny pes posudzuje silu svojho protivníka podľa bystrosti zraku. Ale zrak toho psa bol veru veľmi ospalý a pohľad skoro hlúpy. Pravda, bol o mnoho väčší, ako Burko, ale jeho vypasené telo prezrádzalo nemotorné pohyby.

Burko sa podal k nemu na dva kroky a bojovne pozdvihol chvost. Psisko sa hneď vrhlo na neho. Burko ho počkal až na jeden krok, potom bleskurýchle uhnul, v nasledujúcom okamihu už sedel svojmu protivníkovi na chrbte a jeho ostré tesáky zaviazly do tučného krku.

Ale Burko preca len podceňoval svojho protivníka. Pes mal veľkú silu. Striasol sa, až Burko odletel na niekoľko krokov a už sa znovu hnal po ňom. Burko sa postavil na nohy, a keď sa pes ako val hnal na neho, v najposlednejšom okamihu si ľahol a od spodku sa mu chňapnul do gágora. Tento spôsob podfuku sa naučil od tej mladej líšky, keď sa bol s ňou na Stráni dve hodiny pasoval a musel ujsť, čo bola ona aj menšia.

A skutočne! Toto mu pomohlo. Keď pocítil medzi zubami krv, prebudil sa v ňom dravec, ako boli voľakedy jeho predkovia. Stisol ešte a pes začal chraptive chrčať.

Pustil ho. Ale sa rýchle postavil na nohy, ak by sa psisko ešte raz chcelo vrhnúť na neho.

Nebolo treba. Pes ťažko vstal, strčil chvosť medzi nohy a s chrapotom sa odtackal.

Burko sa na celom tele triasol od rozčúlenia a napätia síl. Dalo mu to preca len práce. Psisko malo silu. Potom si sadol ku zbytku jadernice a s chuťou ju strovil.

Práve chcel vstať, keď ho niekto chytil za krk. V rozčúlení zabudol na každú opatrnosť. Zachrčal a vyceril tesáky, aby ich v nasledujúcom okamihu vrazil do tela svojho rušiteľa.

Už chcel stisnúť, ale… pocítil pach Miša. Pustil. Počal sa triasť na celom tele. Tušil, čo asi môže nasledovať. Voči každému na svete by sa zo všetkých síl bránil, ale pred Mišom pociťoval nehorázny strach.

A Mišo teraz nenadával ani nehrešil. Uviazal Burka znovu na pretrhnutý korbáč a ťahal ho za sebou.

Prešli niekoľko ulicami popred samé krásne majere, ale Burka už netešilo nič. Hrozil sa toho, čo bude nasledovať od Miša. Tak hrozne sa mu zastesklo po útulnej diere v stohu a po Anči.

Koniec ukážky