© 2017 by LangenMüller

in der F. A. Herbig Verlagsbuchhandlung GmbH,

Stuttgart, Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.herbig.net

Z nemeckého originálu:

Papst Benedikt XVI. Seine Papstjahre aus nächster Nähe

Vydal: © Zachej.sk, 2020

Preklad: © Rastislav Nemec

Grafika: © Tomáš Kyška

Jazyková korektúra: Mgr. Martina Bednáriková, MA

Mgr. Martina Bodnárová, PhD.

Biblické citáty sú uvedené podľa oficiálneho katolíckeho prekladu Svätého písma (SSV, 2016).

ISBN: 978-80-8211-168-5 ePub

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať v akejkoľvek podobe alebo akýmkoľvek spôsobom (elektronicky, mechanicky, fotokópiami alebo iným spôsobom) bez súhlasu vlastníka autorských práv.

Edičná poznámka

Táto kniha nie je a ani nechce byť životopisom Benedikta XVI. Zachytáva len obdobie, keď bol pápežom. Len čo sa Benedikt utiahol do ústrania, oslovil ma na ulici profesor Stefan Heid, historik Görresovej spoločnosti v Campo Santo Teutonico v Ríme, ktorá sídli v blízkosti Baziliky sv. Petra. Opýtal sa ma, či by som svoje články o Benediktovi nevydal v knižnej podobe, aby sa nezabudlo na udalosti, o ktorých moje záznamy hovoria. To bol vôbec prvý podnet k zostaveniu tejto zbierky textov. Kniha teda začína 18. apríla 2005 presne o 17:45 a končí 28. februára 2013 o 18:00 pozdravom: „Buona notte!“¹ z balkóna Pápežského paláca v Castel Gandolfo. Ide teda dokopy o osem rokov alebo, ak chcete, 94 mesiacov, prípadne 2871 dní či presne 68 904 hodín. Knihu tvoria rôzne state a príspevky, ktorými som vtedy – ešte ako korešpondent denníka Die Welt v Ríme – opísal osobnosť pápeža Benedikta XVI. Zároveň obsahuje rôzne poznámky z ciest. Miestami som tieto články o čosi skrátil, ale ani po mnohých rokoch som k nim nepridal žiadne dodatky ani som ich neobohatil o žiadne nové informácie.

Všetky tieto príspevky a články som písal pod tlakom, hlavne kvôli časovým sklzom a náhlym uzávierkam. Bol som väčšinou v strese a často som pritom zažíval dobrodružné situácie. Zvykol som ich písať všelikde na cestách, v rôznych tlačových centrách, ba dokonca aj v prírode či na hotelových izbách, kde mi neustále vyzváňal telefón od mojich kolegov z Berlína, aby som im sľúbený materiál už konečne poslal. Všetky texty, navyše, museli presne zodpovedať zadaniu, ktoré som dostal z redakcie. Nájdete medzi nimi reportáže, fejtóny, správy, eseje i úvodníky. Mnohé z nich sú aj mojou vlastnou úvahou nad Benediktovým pontifikátom. Napriek tomu však zbierka týchto textov úplne neodzrkadľuje celý Benediktov pontifikát. Moji kolegovia v Berlíne totiž nepovažovali za dôležité ani zaujímavé všetko, čo som napísal, aj keď mne to tak v Ríme pripadalo. Táto zbierka textov však nie je kompletná aj preto, že mi mŕtvica a neskôr zápal pľúc nedovolili priebežne pokračovať. Takto bola moja práca prerušená na dve dlhé obdobia. Dnes už veľmi dobre viem, že som bol počas týchto ôsmich rokov oveľa slabší než staručký pápež.

Okrem toho boli niektoré pápežove cesty také dlhé a ďaleké, napríklad do Sydney alebo Brazílie, že si na ne redakcia jednoducho nemohla dovoliť poslať redaktora. No na druhej strane, pápežovu triumfálnu cestu Amerikou v roku 2008, keď si Benedikt v predvečer Paschy v ruinách Svetového obchodného centra pripomínal obete z 11. septembra 2001, som s letenkou vo vrecku preležal v nemocnici. Vlastne som celý rok 2008 bol akýsi chorľavý. Preto som tento rok musel neskôr dopracovať a dodatočne ho do tejto zbierky doplniť. Súčasťou tejto zbierky sú aj niektoré protikladné tvrdenia. Musel som vyhodiť dnes už nadbytočné záznamy. Vždy však ide o konkrétne momentky, ktoré nám detailne približujú drámu Benediktovho pontifikátu, zvlášť keď sa čítajú jedna za druhou. Samého ma to pri spätnom čítaní prekvapilo. Pripadali mi totiž ako kronika vopred určeného konca. V tom čase však nešlo o koniec, ale o čosi veľkolepé.

V tomto zmysle je kniha do istej miery záznamom pôvodných historických udalostí. Predstavuje zlomok obrazu, z ktorého sa dajú vyčítať záznamy nadľudského zápasu ako z úlomku hlinenej tabuľky. Zobrazuje pápežovu odvahu a statočnosť, ale aj nevraživosť, ktorej musel ako pápež z Nemecka (azda práve preto, že bol Nemec) počas týchto ôsmich rokov čeliť. Ukazuje, ako na tohto ostýchavého a do špiku kosti priateľského človeka mnohí dorážali a útočili – a to tak, ako už dávno neútočili na žiadneho iného pápeža. Keď som si po sebe prečítal všetky svoje postrehy, porozumel som jeho rezignácii lepšie, než keby som si preštudoval všetky možné analýzy. Jediná vec, ktorej som zrazu nedokázal porozumieť, bola: Ako to ten staručký muž dokázal tak dlho vydržať?

Cieľom tejto knihy je predstaviť verejnosti práve tie Benediktove kroky, vďaka ktorým určite vstúpi do dejín. Ide napríklad o jeho rezignáciu v štýle cisára Karola V. z roku 1555 alebo pápeža Celestína V., ktorý ju podal v regióne Abruzzo v roku 1294; o fakt, že sa mu podarilo zachrániť postavenie starobylej tridentskej liturgie v Katolíckej cirkvi; ako aj o moment, keď si ako prvý pápež po 476 rokoch – bolo to presne 1. septembra 2006 – kľakol pred posvätným rúchom z Manoppella. A práve svojou tichou modlitbou k nemu opätovne obrátil pozornosť dejín.

Benedikt XVI. bol však známy aj svojimi knihami a neúnavným úsilím o prepojenie a očistenie viery a rozumu. Urobil míľové kroky smerom k Židom a bol vôbec prvým postmoderným mysliteľom na Petrovom stolci. Medzi prvé úlohy, ktoré si krátko po svojom zvolení vytýčil, patrila táto: vyškrtnúť zo zoznamu tradičných deviatich pápežských titulov² jeden konkrétny: patriarcha Západu. Až dovtedy ním bol aj on sám. Na krátky čas teda ešte stihol byť posledným patriarchom Západu. Správny význam termínu „Západ“ však dnes pochopí len málokto. Preto by sme mohli povedať, že neuveriteľne vzdelaný Joseph Ratzinger vstúpi do dejín pravdepodobne aj ako posledný Európan na Petrovom stolci.

Na záver by som o tejto knihe prezradil ešte jednu vec. Vznikala v pápežovej blízkosti. V blízkosti Benedikta XVI., ktorý bol počas týchto ôsmich rokov pre mňa v prvom rade pápežom, ale zároveň aj mojím susedom. A musím povedať, že mi veľmi chýba od chvíle, keď sa svetlo v jeho izbe nad Námestím sv. Petra – bolo to presne 28. februára 2013 – raz a navždy zhaslo.

Paul Badde, november 2017

HABEMUS PAPAM:
PRELOMOVÁ ZMENA
V RÍME – 2005

OBROVSKÁ RADOSŤ
– RÍM, 19. APRÍLA 2005

V tvári pápeža Benedikta XVI. sa zračí úľava. Dvíha ruky ponad celé Námestie sv. Petra ako nejaký boxer. To bremeno, ktoré ešte včera ako kardinál Joseph Ratzinger niesol na svojich pleciach, z neho v okamihu spadlo. Znova a znova zdvíha ruky do výšky. V takejto póze ho ešte nikto nikdy nevidel, ba ani on sám seba nie. A čuduj sa svete, nič mu nie je veľké: ani nádherná purpurovočervená štóla, ani biele solideo³ na hlave, dokonca ani topánky, ktoré si obul po svojom predchodcovi a dôverníkovi, s ktorým sa priatelil vyše dvadsať rokov. Ešte včera nasadal spolu so svojím sekretárom do malého golfa a takmer nik si ho nevšímal. A dnes už býva inde – ani nie o sto metrov ďalej cez ulicu. A predsa to vyzerá, akoby sa sťahoval rovno do neba s okamžitým odletom. Svoj predošlý byt už nikdy neuvidí. Keď tu takto sedí na Petrovom stolci, odvšadiaľ ho víta neopísateľná radosť. Najprv sála radosť z davu prítomných na Námestí sv. Petra. Vzápätí skandujú od radosti Rimania, potom všetci Taliani a napokon celý užasnutý svet a najmä Cirkev, ktorú bude odteraz viesť jedna z najmúdrejších a najvyprofilovanejších hláv na celej zemi. Ide o skutočne prelomovú udalosť, ktorá sa zapíše do histórie. Na najvznešenejšom stolci Západu sa zrazu ocitol jeden z najmúdrejších ľudí. Na pozícii, ku ktorej sa generácie intelektuálov obracali chrbtom.

A túto udalosť symbolicky ohlásil nevýrazný pásik dymu o 17:45. Milióny párov očí sa naň pochybovačne zadívali. Bola to naozaj biela? Nebola to znova sivá? Nezmení sa dym znovu na sivú? Nie, bola to biela, už je to definitívne. Veď to len obloha je sivá. V tej chvíli bolo všetko jasné: Len Joseph Ratzinger mohol byť spomedzi všetkých kardinálov zvolený tak rýchlo! Po dlhých stáročiach bude v šľapajach rybára Šimona z Genezaretského jazera kráčať znovu Nemec. Telefónne linky sa zrútili. Smiech a pokrik vychádza z tisícich hrdiel. Radosť kraľuje nad tisíckami ľudí, ktorí sú zhromaždení pred kupolou Svätopeterskej baziliky. Pomaly a nesmelo sa rozozvučali zvony. O chvíľu už zvonia hlasnejšie a potom takmer dvadsať minút burácajú. Až teraz sa rozplývajú mraky pochybností a váhania a menia sa na jasot. Jasot, aký ešte nezažil žiaden futbalový štadión.

Ešte predtým, než sa pred davom ukáže nový pápež, začne nebadane pršať. Ide však len o nepatrné kvapky, ktoré nápadne pripomínajú slzy. Všetky reflektory okolo námestia sa rozsvietili. Olemovali nielen Berniniho stĺporadie, ale aj susedné domy. Dosiahli až k pahorku Gianicolo. V tej chvíli na nebi vykuklo slnko, no napriek tomu stále popŕcha. Niekde nad námestím sa preto určite musí ukázať dúha. V kolonádach sa ozýva zvuk bubnov. Švajčiarska garda sa objavila v úplne nových nádherných uniformách. Hneď za ňou vidieť zástupy karabinierov, talianskej armády, námorníkov a letcov. Záves za sklenenými dverami loggie sa odsunul. Červený zamat uvoľnil miesto kardinálovi Estévezovi, ktorý prehovoril: „Annuntio vobis gaudium magnum. Habemus Papam: Eminentissimum ac Reverendissimum Dominum, Dominum Josephum Sancta Romanae Ecclesiae Cardinalem Ratzinger qui sibi nomen imposuit Benedictum XVI...“ – „Ohlasujem vám veľkú radosť: Máme pápeža! Je ním najctihodnejší a najvznešenejší pán kardinál Joseph Ratzinger, ktorý si pre svoj pontifikát zvolil meno Benedikt XVI...“

Hneď nato predstúpil pred ľud samotný pápež a pred svojím prvým požehnaním povedal: „Milí bratia a sestry, po veľkom pápežovi Jánovi Pavlovi II. zvolili páni kardináli za pápeža mňa, jednoduchého a pokorného robotníka v Pánovej vinici. Teší ma skutočnosť, že si Pán vie vystačiť aj s nedokonalými nástrojmi a konať ich prostredníctvom. Preto sa zverujem do vašich modlitieb. Pokračujme spoločne v radosti Vzkrieseného a v dôvere v jeho neustálu pomoc. Pán nám pritom bude pomáhať. A Mária, jeho najsvätejšia Matka, bude stáť na našej strane. Ďakujem vám!“

ROZLÚČKA S MUŽOM V ČIERNOM
– RÍM, 20. APRÍLA 2005

Po udalostiach predchádzajúceho dňa už asi Josepha Ratzingera len tak nestretnem, ba ani nezahliadnem. Neobjaví sa vedľa obrazovky môjho počítača ani ho neuvidím cez žalúzie na mojom okne. Nezbadám ho kráčať v záhrade za rozmarínom, ktorým teraz povieva vietor. Nezažijem jeho večerné prechádzky po Via del Mascherino až k ústiu Via delle Grazie, ktoré mu pomáhali rozprúdiť stuhnutú krv v nohách. Jeho pravidelné kroky vždy pripomínali rytmus metronómu. Takmer vždy sa prechádzal sám. Pred vitrínou kníhkupectva zvykol nachvíľu postáť. Prezeral si najnovšie tituly. Knihy boli po celý život veľkou vášňou tohto osamelého pútnika. Vždy bol zvedavý na to, čo práve vyšlo. Každý deň dostával na stôl nové a nové publikácie, vždy s iným venovaním. Až sa mu stôl pod ťarchou toľkých kníh, ktoré by sám len ťažko zvládol preštudovať, začal prehýbať. Napriek tomu si vždy všimol všetky novinky. Pri našom stretnutí v kolonáde si zavše povzdychol: „Je vôbec možné všetky tie knihy prečítať?“ Vždy sa však o to nanovo pokúšal. Nemohol bez kníh žiť. Tento útly postarší muž oblečený v čiernom, vyzbrojený proti zimnému chladu len tenkým kabátom. Za posledné roky azda trochu prehnutý v ramenách, s baretkou na hlave, takú nosievajú vidiecki farári. Pod ňou mal vlasy, ktoré mu za posledné roky zbeleli ako sneh. Až som sa včera večer, keď tam tak stál na balkóne, musel lepšie prizrieť, či vôbec má na vlasoch biele pápežské solideo alebo nie.

Od nás z domu až po dvere jeho príbytku na Piazza della Città Leonina to bolo zo dvesto krokov. V nedeľu ráno, keď kráčal na konkláve, to bolo naposledy. Odteraz už strávi zvyšok života na opačnej strane ulice, za Bránou sv. Anny, na najvyššom poschodí Apoštolského paláca. Hádam tam nájde viac pokoja a bude pod väčšou ochranou. Tú by som asi očakával skôr od švajčiarskej gardy než od polície, čo stojí pred jeho dverami. Keď nastala celosvetová kríza, občas tam zvykli stáť aj zo dve policajné autá. Pri otvorenom okne v nich policajti pofajčievali a na malej obrazovke sledovali futbal. Veru, tak to niekedy bývalo. Telesnú stráž som po Benediktovom boku však nikdy nevidel. Minulú sobotu som ešte zbadal, ako mu sekretár otváral dvere na malom forde pred vchodom do domu. A v nej potom obaja zabočili za roh. Vyzerali pritom ako obyčajný farár a kaplán.

Ak si niekto zavčasu privstal, mohol ho každé ráno stretnúť. Vždy sa ponáhľal naprieč Námestím sv. Petra do svojej kancelárie vo Svätom ofíciu. Každý štvrtok ráno slávil v Campo Santo Teutonico svätú omšu po nemecky. Benediktova istota, s akou to všetko robil, akoby ani nebola z tohto sveta. Podobne ako moc, ktorú zdedil ako nástupca dávnej inkvizície. Pravdepodobne vyplývala z bázne, s akou sa sťa mladý srnec náhlil ulicami mestečka. Mal bystré oči, ktoré vyzerali, že im nič neunikne. Vždy ma zbadal a spoznal už z diaľky. V posledných rokoch sme sa totiž často stretávali. Pred štyrmi rokmi, keď som bol na akejsi recepcii v Bavorskom dvore v Mníchove, som si šampanským polial celý oblek. On na mňa zďaleka zavolal: „Herr Badde!“ a začal si zástupom raziť cestu za mnou.

Bolo to v tom čase, keď vydal Soľ zeme, knihu rozhovorov s mojím priateľom Petrom Seewaldom. Ani neviem, koľko listov a pohľadníc som mu odvtedy poslal – a koľko som od neho dostal. Mal som pocit, akoby sme sa od seba nevedeli vzdialiť. Ešte aj to bývanie, ktoré som získal, bolo v jeho susedstve. Sám to ešte predtým, keď som od neho v Jeruzaleme dostal dlhý list, nazval „Divina provvidenza“, „Božia prozreteľnosť“. Taliančinu si zvolil vždy, keď chcel použiť slová, ktoré už v nemčine stratili svoj význam.

V jeden jarný večer sme sa spolu ešte prechádzali po Svätopeterskom námestí. No po Vianociach som ho už vídaval opäť len v dave, ktorým si razil cestu a nik si ho pritom nevšímal. Ako keby bol zahalený plášťom s kapucňou. No teraz sa mi asi najviac vynára jedno letné popoludnie. Bolo to vlani, v septembri. Stretol som ho, keď som vynášal vrecia plné smetí do kontajnera na Via del Mascherino. „Herr Badde!“ zakričal na mňa vysokým hlasom. Usmial sa, podišiel ku mne a rozpačito mi podal ruku, kým ja som mal plné ruky smetí. Cítil som sa tak trochu trápne. Chcel sa mi vlastne poďakovať za článok v denníku Die Welt. Týkal sa zázračného rúna s Kristovou podobizňou, ktoré som náhodou objavil v Abruzzo. Bol na ňom odtlačok Kristovej tváre, no odkiaľ rúno pochádzalo, ostávalo záhadou. Zrejme aj preto, že materiál, na ktorom bolo vidieť daný obraz, bol vyrobený z priehľadného morského hodvábu. Problém je, že na takýto hodváb sa maľovať skrátka nedá.

A práve táto téma vtedy Jozefa Ratzingera nadchla. Vždy ho nesmierne priťahovalo to nádherné tajomstvo vtelenia Božieho Syna, ktorému práve odvčera robí námestníka tu na zemi. Po tomto našom stretnutí som mu poslal svoj posledný list. Od jedinej tkáčky morského hodvábu v Stredozemnom mori som dostal do daru malý chuchvalec tejto záhadnej tkaniny. Už aj toto malé klbko bolo malý poklad. Tento hodváb bol zlatom z mora, hebký ako kašmírová vlna a jemnejší ako anjelské vlasy. Na slnku sa trblietal ako meď. Tento maličký chumáč som ukryl do obálky a opýtal sa kardinála Ratzingera, či by ho raz nemohol chorľavejúcemu pápežovi Jánovi Pavlovi II. ukázať v slnečnom svetle. Či k tomu aj naozaj došlo, to neviem. No už v pondelok som veľa premýšľal o slovách, ktoré kardinál Ratzinger použil vo svojom príhovore na začiatku konkláve: Kristus nám zjavil „svoju tvár aj svoje srdce“. Presne v strede Svätopeterskej baziliky pod baldachýnom, priamo za týmto drobným mužom, stála obrovská mramorová socha, ktorá nad hlavou držala Kristov obraz. Neviem, či Joseph Ratzinger stihol odovzdať môj posledný darček Jánovi Pavlovi II. No keďže sa včera sám stal Benediktom XVI., viem, že sa toto klbko morského hodvábu napokon predsa len dostalo do rúk Svätého Otca.

ZMENA KORMIDELNÍKA NA POTÁPAJÚCEJ SA LODI
– RÍM, 21. APRÍLA 2005

O Josephovi Ratzingerovi sa hovorievalo, že ho bolo treba skôr „popchýnať“, než aby ho viedla vlastná ctižiadostivosť. Bolo ho treba skôr popohnať, než aby si niečo v tejto divočine ekonomických a vedeckých ambícií ukoristil sám pre seba. V židovskom štetli⁴ na východe Poľska by ho pred vojnou nazvali „mužom v oblakoch“, „vzletným rojkom“, „knihomoľom“ či „bdelým spáčom“, ktorý nežil v realite, ale skôr sa nad ňou akoby vznášal. A vôbec: vzniká otázka, ako tento muž z bavorskej dedinky Marktl am Inn vôbec dokázal urobiť takú rýchlu kariéru v najväčšej globálnej firme sveta. Táto otázka však prekračuje rovinu záhady, o ktorej sa v posledných dňoch dosť veľa hovorilo. Sám sa nikdy nikam netlačil, vždy ho niekto zavolal. Napokon ho do tohto úradu nepovolalo žiadne profesorské kolégium, lež samotný Boh – ako sa v utorok večer o jeho zvolení jednomyseľne vyslovili kardináli Wetter a Meisner v Ríme. Inak sa táto voľba ani nedala pochopiť.

Joseph Ratzinger nikdy nebol karieristom. Karieristami boli mnohí iní, ktorí však napokon kariéru neurobili. Platí to aj o konkláve, kde sa niektorí kardináli snažili zmariť jeho zvolenie. „Nestarajte sa príliš o svoju kariéru!“ úpenlivo radil kardinálom pápež Ján Pavol II. pri svojom poslednom konzistóriu⁵, ktoré zvolal na jeseň roku 2003. Zdôrazňoval, že purpurová farba na kardinálskych róbach by im mala pripomínať krv, ktorú by mali byť pripravení vyliať za Cirkev. A teda v tomto prípade nesmú a ani nemôžu rozmýšľať o kariére. Pápež však túto svoju výzvu musel zopakovať aj verejne, pred senátom Katolíckej cirkvi, ktorý sa zišiel na Námestí sv. Petra. Určite však svojimi slovami nemal na mysli Josepha Ratzingera. Ten bol preňho skôr vzorom, ktorý dával za príklad ostatným. Bol človekom, ktorý požíval jeho najväčšiu dôveru. A napriek tomu – paradoxne – si za svoje schopnosti a temperament vyslúžil od iných ľudí len intrigy. Často sa mu vyčítalo, že mal slabšiu vodcovskú ruku. Ale podľa mňa sa mu to isté bude vyčítať aj v budúcnosti, keď bude zastávať najdôležitejší úrad najväčšej Cirkvi na svete. Joseph Ratzinger sám prednedávnom vyhlásil, ako treba v tomto paradoxe Cirkvi chápať každý kariérny postup smerom nahor: ako rebrík, ktorý je opretý o kríž a vedie nahor, bližšie ku krížu.

Ešte to nie je ani mesiac, odkedy ako kardinál zastúpil na smrť chorého pápeža na Veľký piatok 25. marca pri tradičnej krížovej ceste pred Koloseom. Navyše k nej aj sám napísal meditácie a modlitby. „Nemali by sme sa aj my zamyslieť nad tým, koľko musí Kristus vytrpieť vo svojej Cirkvi?“ povzdychol si pri meditácii k deviatemu zastaveniu, pri ktorom Ježiš tretíkrát padol pod krížom. „Ako často prekrúcame a zneužívame jeho slová? Ako málo viery je v mnohých teóriách, koľko prázdnych rečí máme? Koľko špiny je v Cirkvi, práve medzi tými, ktorí by sa jej mali úplne odovzdať v kňazstve? Koľko pýchy a samoľúbosti? Pane, často nám Cirkev pripadá ako topiaca sa loď zaplavená vodou, ktorá má množstvo trhlín. Dokonca aj na tvojom políčku vidíme viac kúkoľa ako pšenice. Otrhané šaty a špinavá tvár tvojej Cirkvi nás mätie. Ale pritom si neuvedomujeme, že my sami sme príčinou tejto špiny. Hoci máme veľké reči a robíme veľké gestá, neustále ťa zrádzame.“

A v tejto chvíli stojí na lodnom mostíku sám Joseph Ratzinger. Stal sa novým kormidelníkom, ktorý vo večernom prítmí Veľkého piatku pokračuje slovami: „Zastavme sa nachvíľu pred trpiacim Božím Synom. Snažme sa rozoznať jeho tvár v tých, ktorými máme sklon opovrhovať. Nechajme sa k nemu priklincovať a nepodľahnime pokušeniu utiecť a nasledovať výsmech tých, ktorí nás naň nahovárajú. Ako protiváha k hnilobnému zápachu ideológií by mala byť naša viera príjemnou vôňou, ktorá vábi na cestu života...“

Koniec ukážky