Denisa Ogino, Katarína Kopcsányi

S dušou Japonky

Ukážka z elektronickej knihy

DENISA OGINO

KATARÍNA KOPCSÁNYI

S DUŠOU

JAPONKY

ISBN 978 - 80 - 971418 - 9 - 9

Copyright © Denisa Ogino, Katarína Kopcsányi 2015

Prológ

Keď sa 11. marca 2011 odlepilo lietadlo so mnou a Justinom od japonskej pôdy, nenápadne sa schyľovalo k zničujúcemu zemetraseniu. Práve opakujúce sa otrasy zeme krásnej a distingvovanej krajiny ma dokázali z času na čas príšerne vydesiť. Svoj strach, keď naším príbytkom zatriaslo, som vždy skryla do kúta miestnosti, schúlená do klbka okolo drobného Justinovho telíčka. Kým všade navôkol pri búrlivej hre prírody vládla príznačná japonská disciplína a pokora. Vrodená, bezkonkurenčná, zakódovaná priamo v génoch a ničím nenapodobiteľná.

Nie, nemala som ju. Tú pokoru a vyrovnanosť skromných japonských manželiek. Zmenila som svoje zvyky Európanky, prestala nosiť kratšie sukne či výstrihy a opustila prácu hostesky. Napriek tomu som nebola dostatočne dobrou Japonkou. Nevítala som svojho japonského manžela mlčky a zmierene, keď sa neskoro v noci vracal z hostesingových barov, kde strácal tak dôležitý čas v spoločnosti iných žien. A nebola som ticho, keď ma bolela duša pri jeho údajných služobných cestách. No a nemlčala som ani vtedy, keď mňa a Justina odbíjal slovami o únave a zaneprázdnenosti. Naozaj som nebola pokornou ženou, aké za oknami malého japonského mestečka Toyohashi žili a dýchali vari len vzduch uvoľnený z pľúc svojho manžela a živiteľa. Napriek tomu som verila, že nás nič nerozdelí. Že po čase dosiahnem do najvyššej poličky na sen o rodinnom zázemí plnom lásky a spokojnosti.

A zrazu som sedela v lietadle smerujúcom na Slovensko, s milovaným, sotva päťročným plodom našej lásky, s dvoma kuframi a limitovanou kreditkou. Za nami sa v dôsledku otrasov zeme dvíhali vlny cunami a následný výbuch Fukušimy moril desiatky kilometrov vzďaľujúceho sa domova. Vtedy som ešte netušila, že Japonsko si ponesiem ďalším životom už iba v srdci. Dva mesiace odlúčenia, aby sme si so Shigem dali priestor na úvahy o budúcnosti, sa zmenili na nekonečno. Môj japonský manžel ma odstrihol od seba jediným telefonátom a v tej sekunde sa vzdal aj svojho syna. Zrazu som ja, vydatá žena, naučená klopiť pokorne zrak pred mužmi i zamestnávateľmi, stála opäť na začiatku svojej púte za rodinným zázemím, obživou a úprimnou láskou. Môj predošlý život mi odplavilo cunami spolu so sprievodcom.

Dnes, dva roky po rozvode, už Shigeho inak nenazvem. Dal mi pocit výnimočnosti, úžasného syna a možnosť spoznať a zamilovať si Japonsko. A potom sa z môjho a Justinovho života vyparil ako búrkový oblak, aby som cez mnohé úskalia našla konečne samu seba a to svoje vysnívané šťastie...

1. kapitola

Len pred desiatimi minútami som prerušila balenie kufrov, aby som reagovala na Shigeho telefonát z Japonska cez internetový videohovor. A zrazu to bol jeden z najnepochopiteľnejších okamihov v mojom živote. „Baka! Hlúpa!“ – vynorila sa mi v mysli džidžiho niekdajšia sklamaná reakcia. Sedela som na posteli, predo mnou notebook, vedľa mňa otvorený kufor a všade v izbe zvuk šialeného tlkotu môjho srdca. Priemerných šesťdesiat úderov za minútu sa zmenilo na cval a do tváre mi vohnalo červeň a slzy. Džidži. Môj japonský deduško Hiroši. Už pred siedmimi rokmi mi v hostesingovom bare v Toyohashi, keď som mu priznala svoju lásku k Japoncovi, predpovedal srdcovú apokalypsu. „S Japoncom môže byť šťastná iba Japonka. Toto si zapamätaj,“ vyslovil a nahnevane, s prstom vystretým smerom ku mne, sa mi nadlho stratil zo života. Možno som vtedy nechcela počuť, čo mi tým naznačuje. Utiekla som zo Slovenska od rodiny a priateľa, od chaosu, s ktorým som nevedela pohnúť v žiadnom smere. Nuž a postupne som si zamilovala krajinu odlišnú od čohokoľvek európskeho. Vďaka trpezlivému hosťovi – zubárovi a môjmu presvedčeniu, že len takto si prácu udržím, som sa popri hostesingu naučila japončinu. S diárom a perom v ruke, kedy sa len dalo. Keď sa potom do mňa, blonďavej snívajky s modrými očami a túžbou po opätovanej láske, zahľadel vari najkrajší a najtajomnejší Japonec pod tamojším slnkom, bola som v siedmom nebi. Jedného dňa vošiel do baru, v ktorom som pracovala. A do roka sa mi vďaka záujmu tohto mladého a uhrančivého majiteľa butiku s módnym tovarom zdal môj život uprataný a čistý.

„I love you, Deniska,“ hovorieval mi a ja som mu po našom strohom papierovom sobáši zo samej lásky porodila syna. Náš vzťah nebol, samozrejme, vždy len v odtieňoch ružovej. Ba časom, ako som už spomenula, nebol idylický vôbec. Rozdielna mentalita, jeho nepochopiteľné sklamanie, že som mu neporodila vysnívanú dcéru či odlišné názory na výchovu a manželstvo nás neustále vystavovali skúškam a otupovali tú prepotrebnú chémiu medzi nami.

Na siedmy, kritický rok nášho manželstva, nakoniec prišlo na džidžiho slová. Sediac na posteli banskobystrického bytu, v spálni zariadenej na prechodné bývanie počas mojich výletov na Slovensko, som musela kapitulovať. Môj japonský manžel ani brvou nemihol, keď mi cez displej notebooku zakázal vrátiť sa do Toyohashi. S darčekom v ruke, nasmerovaným do takmer zbaleného kufra, som sa zrazu srdcervúco rozplakala.

„Neplač, mami! To je život,“ ozvalo sa pri mne a vzápätí sa mi Justinove malé ruky ovinuli okolo šije. Keď ma začul z vedľajšej izby plakať, pribehol mi podať pomocnú ruku a naservírovať povzbudivé slová, vytiahnuté z môjho slovníka. „Áno, zvládneme to, srdiečko,“ opätovala som zatiaľ nič netušiacemu synovi jeho objatie a pomedzi vzlyky som si náhlivo utierala slzy do rukáva. Japonské ženy totiž neplačú. A japonské deti nepoznajú spôsob, ako svoje mamy utešiť. Akosi vôbec netušia, žeby to ich silné, vždy pokorné a úslužné mamy potrebovali.

Lenže ja som nebola skutočná Japonka. A Justin? Vždy bol a bude vďaka mne spolovice Európan. Asi preto ma jeho následné slová o tom, ako ma ľúbi a aká som krásna, opäť rozplakali. „Prepáč, Justin, prepáč mi to,“ vytisla som zo seba, zložila jeho ruky zo mňa a vstala. Sledoval ma pohľadom, keď som prešla chodbou k náprotivnému bytu, priviedla susedu Zuzku, obula si tenisky a náhlivo vybehla cez prah bytu dolu schodmi. Bol večer, vonku fúkal svieži vietor a ja som sa cítila, akoby som opäť trielila za starým otcom na vzdialenom sídlisku v rodnom meste. Robievala som tak v detstve celé roky, keď bolo treba u nás doma utíšiť zničujúcu búrku medzi rodičmi. Neskôr, v Japonsku, mi bežecké tenisky a vietor vo vlasoch pomáhali zabúdať na škripot súčiastok v mojom vzťahu so Shigem. Bežala som rýchlo, ďaleko, s pocitom srdca v hrdle. Kým som si neuvedomila, že ma doma čaká Justin. Môj milovaný a pravdepodobne príšerne vystrašený syn.

Že sa deje niečo zásadné, pochopil Justin už v nasledujúcich dňoch. Spoločne sme zas vybalili kufre a naším jediným útočiskom sa stalo mesto obklopené horami. Mesto s hŕstkou pravých priateľov a vlastným bytom. Zrejme mi ho sama prozreteľnosť vnukla, keď som ho slobodná a bez záväzkov kupovala. Bol máj a my sme zotrvávali na Slovensku, hoci sme mali v Japonsku začínať nový školský rok. Justin v inej škôlke a ja na poste učiteľky angličtiny v domovskej škole v Toyokawe. Namiesto toho som Justina opäť odprevádzala do škôlky na sídlisku a prijímala hovory na mobile od znepokojeného riaditeľa a kolegov. „Dokelu! Gajdžin! Cudzinka! Nezodpovedná!“ – prebleslo mi hlavou, keď som nedokázala vybaviť ani jediný z hovorov zrozumiteľnou rečou a bez prívalu sĺz. A ako nezodpovednú cudzinku ma museli v tej chvíli vnímať aj volajúci. Ako zradcu. Slabocha. Ktorý sa vzdal. A ktorý mal v mojom prípade celkom jasné meno.

„Shige. Nedovolil mi vrátiť sa,“ vyriekla som predsa len medzi vzlykmi v neviem koľkom kontakte so školou. Lomcoval mnou strach ako prežijeme. Cítila som pocit zodpovednosti zo sklamania dôvery a neuveriteľnú zlosť na Shigeho. Lebo od Justinovho narodenia som mala sen. O jeho svetlom a krásnom detstve, úplne inom, než bolo to moje.

Nech to znie akokoľvek neuveriteľne, ten sen ma nakoniec podržal. Pomohol mi neutopiť sa v alkohole, nepojesť tabletky na spanie, nevisieť zo stropu a nemlátiť okolo seba všetkým a do všetkého. Načo aj. Vonku svietilo májové slnko, Shige nevolal a my sme si zvykali na myšlienku, že sme odkázaní sami na seba.

Len jedno som si nedokázala stále pripustiť. Čas išiel a ja som stále nechápala, že Shigeho rozhodnutie opustiť nás nie je iba jeho krátkodobý rozmar.

2. kapitola

Bolo to približne tri roky pred mojím a Justinovým definitívnym príchodom na Slovensko, keď som začala pociťovať Shigeho chlad každým pórom kože. Keď nemal náladu, utiahol sa k počítaču do izby alebo zaľahol do vane s horúcou vodou. V také dni a večery sme ho vídali len vtedy, keď si spolu s nami sadol k stolu. Sedel, mračil sa a mlčal alebo len nelichotivo zhodnotil japonskú kuchyňu svojej slovenskej manželky. Napriek všadeprítomnej existencii dvojročného synka som si vtedy pripadala veľmi osamelá. Neraz som zdvihla mobil, aby som sa vyžalovala Misako, mojej japonskej mame, ale malo to len jednosmerný terapeutický efekt. Dostať to zo seba. Mama Misako z Atsumi ma vypočula, povzbudila, ale po vzore japonskej ženy si svoj názor nechala pre seba.

Nebolo to o tom, že jej na nás nezáležalo. Ona a papá, jej manžel, nám priam núkali privilégiá členov rodiny. Lenže u Japoncov sa nepatrí miešať sa do diania mimo vlastnej domácnosti. To, čo bolo za dverami iného bytu, zostávalo pri riešení problémov tabu navždy. Alebo minimálne do času, kým sa v rodine nestalo niečo naozaj tragické a povšimnutiahodné. Misako som sa teda vždy aspoň vyrozprávala, hoci problémy nezmizli a rady som sa nedočkala. Neskôr, keď sa mi podarilo opustiť papierové steny nášho strohého príbytku a presadiť sa ako učiteľka angličtiny v škole i súkromí, som získala ďalší životný rozmer. A s ním, bohužiaľ, aj ten Shigeho. Z minimálneho času, ktorý s nami trávil, dokázal ukrojiť ešte viac. S patričnou dávkou urazenosti, že je jeho manželka na japonské pomery príliš emancipovaná, sa domov z práce vracal len veľmi neskoro alebo vôbec.

Kdesi v tom čase som si uvedomila, že jeho láska ma tešila iba chvíľu. Potom som už len hasila preventívne malé požiare, nech nedôjde k väčším. Ako inak, ústupkami v zmysle jeho požiadaviek. Naivná? Do istej miery áno. Bola to moja rodina. Nie tá, do ktorej som sa narodila. Ale tá, ktorú som si sama vybrala. Priznať, že to nevyšlo, mi ani nenapadlo. Za každú cenu som chcela udržať teplo rodinného krbu. Postupne som už však nestíhala do toho krbu prikladať. Tak rýchlo vyhasínal! Správami o Shigeho dennodenných návštevách hostesingových barov, nečakanými telefonátmi, pri ktorých opúšťal so mnou zdieľanú miestnosť i nezdarnými snahami Justina získať si pozornosť ocka. Tie moje očakávania od neho som už radšej ani nepredostierala. Nemalo to význam.

Na Slovensko som sa v tom čase opakovane vracala tiež bez iskry v očiach. S pripravenou výhovorkou, prečo s nami nie je Shige. Jedine susedu Zuzku a moju babku som neuchlácholila žiadnymi rozprávkami. Miesto muža som si prinášala získanú arytmiu srdca a nemiznúcu traumu z japonských zemetrasení. Aj na slovenskej pôde som ich v spánku prežívala takmer každú noc. Spotená som sa zobúdzala a okamžite kontrolovala Justina. Ležal vo svojej posteli, jeho pokojné črty tváre sa menili v pravidelnom intervale výdychu a nádychu a ja som napriek tomu prebdela ďalšiu hodinu. Na niektoré veci či situácie sa jednoducho ani s láskou v srdci zvyknúť nedá.

„Hádam si si, dievča, nemyslelo, že ti bude pri sukni sedieť! Zabudla si, kde ste sa spoznali? Taký sa nezmení len pre tvoje modré oči!“ – vyhŕkla opäť raz priam rodičovsky Zuzka, keď som s ňou po príchode na Slovensko pila prvú kávu so slzami v očiach. Nemyslela to zle. Chcela mi otvoriť tie modré očiská, aby som sa prestala trápiť nemennými konštantami. Lenže keď odmietate, čo sa deje, lebo dúfate v zázraky, mnohé veci vidíte až oveľa – oveľa neskôr.

Zuzku som aj pre tento jej priamy životný postoj mala rada od samého začiatku. Boli sme ako sestry od čias, keď som si kúpila byt a ona ma tak zdedila na svojom podlaží. Počas mojich pobytov na Slovensku zostávali dvere na našich bytoch otvorené, akoby na celej chodbe existovala len jedna jediná domácnosť. A ona ňou aj naozaj bola, keď sa mi Zuzka zdôverila, že môj byt bol kedysi jej. Zažila v ňom dobré i zlé a po rozchode s mužom sa rozhodla zatvoriť za minulosťou dvere. Kúpila si byt oproti, ten môj nechala mužovi a... A do toho som prišla ja. Pri pohľade do minulosti som vďačná, že si Zuzka nevybrala úplne iný byt a panelák. V súvislosti s mnohými osudovými znameniami verím, že náhody jednoducho neexistujú. Vďaka nej som sa na Slovensko nevracala do nehostinného bytu s vypnutým kúrením, zatvoreným plynom a odstavenou vodou a pri príchode z letiska čakali mňa a Justina vrúcne objatia, obľúbené ryžové guľky a veľká šálka zeleného čaju. Proste všetko, čo nám dalo pocit, že aj tu sme doma. V Zuzke sme mali vernú kamarátku. Usmiatu a veselú, praktickú a priamu, ale aj s priehrštím nehy, jemného karhania a odpustenia za každého počasia. Nášho slovenského anjela strážneho bez krídel.

Mala som teda cez tridsať a vek zrelej ženy, keď sa ružový opar okolo môjho japonského sprievodcu životom začal strácať. Jedného večera v japonskom príbytku v Toyohashi, s klasickým scenárom spiaceho Justina a osamelej Denisy, som zas raz blúdila svojím životom po nekonečnej myšlienkovej ceste. Shige sa kdesi túlal s chimérami barov a ulíc a ja, nezmierená s pocitom odkopnutia, som si nevdojak spomenula na svoju prvú veľkú lásku. Mali sme osemnásť a ako nás dalo liečenie v Nimnici dokopy, tak nás vzdialenosť medzi bydliskami v odlišných mestách rozdelila. Vlastne – rozdelila som nás ja. Ako čerstvý vysokoškolák raz pricestoval za mnou za ťažko vydreté peniaze na stavebnej brigáde. Lenže ja som ho hneď z príchodu na vlakovej stanici poslala domov. Nikdy som mu nevysvetlila, prečo som to urobila. Že mi pripadali rozdiely medzi jeho a mojou rodinou dosť veľké na to, aby som to prehliadala. Že sa príliš líšili aj moje sivé sekáčové handry od jeho dokonalého vzhľadu v bielej košeli a nedeľných nohaviciach. Jednoducho to bilo do očí a v mojom mladom veku som túžila byť jeho ozdobou.

Toho večera som sa pri všetkých týchto spomienkach cítila naozaj otrasne. Dvanásť rokov od rozchodu s prvou láskou, sediac v smútku posilnenom samotou, som každým nervom tela precítila tú bolesť po odkopnutí. Predovšetkým po náhlom a nikdy nevysvetlenom. Neviem, čo to do mňa vošlo, ale zrazu som mala potrebu ospravedlniť sa mu. Našla som si jeho meno vo vyhľadávači sociálnej siete a napísala som mu správu. Netušila som, či si pošta nájde adresáta a aj s unavenou hlavou, pripravenou na spánok, mi bolo jasné, že budem pred ním vyzerať ako blázon. Záležalo mi však na jeho odpustení a Jarík mi po dlhých rokoch mlčania v priebehu pár hodín naozaj odpustil. Ba dokonca mi zmenil celý môj doterajší život. Ale to už príšerne predbieham...

3. kapitola

„Smejú sa mi,“ vystrúhal Justin grimasu smutného smajlíka so zvrašteným obočím, len čo vstal z molitanovej kocky v kúte škôlkarskej triedy a zamieril ku mne. Mračil sa ešte aj v šatni, keď som ho obliekala do vlastnoručne obšitého teplého overalu a obúvala mu snehule z druhej ruky. Shige sa akosi so zaslaním balíka s Justinovými zimnými vecami vôbec neponáhľal a v meste obklopenom horami sa zima nepoberala ani na konci marca.

„Kým ti niečo pošle, bude dávno leto. Radšej mysli na Justina, než na sľuby tvojho manžela,“ neodpustila si Zuzka kritickú poznámku. Nakoniec sa sama pričinila o to, že dva týždne po našom príchode na Slovensko som už mala od jej kamarátok – mamičiek pre syna všetko potrebné do mrazu i do škôlky. Overal, snehule, teplé svetre, čiapky, rukavice i nohavice. Dokonca aj zopár plyšových hračiek na dobré sny. Zvláštne. Manželka a syn podnikateľa s módnym tovarom boli zrazu vďační za veci z druhej ruky. A ešte ako!

„Wakaranai! Nerozumiem im!“ – prerušil Justin moje úvahy ďalšou ponosou po japonsky, len čo sme vykročili z budovy materskej školy na sídlisku neďaleko nášho činžiaku. Mal za sebou druhú cvičnú trojhodinovku a vo veľkom overale sa kontúry jeho tela strácali so zvesenými plieckami ešte viac. „Justin, keď sa s deťmi skamarátiš a naučíš sa po slovensky, bude sa ti tam páčiť,“ presviedčala som ho a opäť som si raz vyčítala, čo som to dopustila. Justin sa cítil medzi deťmi stratený a s každou ďalšou nezrozumiteľnou otázkou sa mu tisli  slzy do očiek. Všetko iba preto, lebo Shige neznášal, keď som s ním hovorila mojím materinským jazykom.

„Deniska, Justin je Japonec, tak nech hovorí po japonsky,“ prikazoval mi nekompromisne. V snahe nerozbúriť pokojnú hladinu mora, keď práve pokojnou bola, som ho poslúchla. „Hai, hai. – Áno, áno.“ Ja som sa zdokonaľovala v japončine a Justin zabúdal aj tie najjednoduchšie slovenské slová. Netrvalo dlho a obracal sa na mňa už len s japončinou. Vydržali sme to dlho. Možno až príliš. Lenže jedného dňa mi pri Shigeho nezmyselnom zákaze došla para, keď som pri telefonáte na Slovensko následne prekladala Justinkovi úplne všetko. Mal päť rokov a nerozumel mi vôbec nič.

„Stačilo!“ – povedala som si a práve v tom našom osudovom marci, netušiac blížiacu sa životnú zmenu, som ho s prvou ponúkanou možnosťou šupla medzi slovensky hovoriace deti.

„V detskom kolektíve sa naučí po slovensky najrýchlejšie,“ zauvažovala som nahlas pri čaji a Zuzka okamžite konala. Cez známu známej zaistila miesto v škôlke pod kopcom, len kúsok od nášho paneláku. Mali to byť naše dva mesiace na Slovensku a ja som už nechcela premárniť ani jednu šancu. Justin síce nehovoril slovensky, ale mal dvojité občianstvo. Aj preto sa mohol vzdelávať v tom najlepšom jazykovom kurze – v obyčajnej materskej škole s hŕbou rovesníkov.

Prvé Justinove slovenské slová boli dosť nezvyčajné. Jazyk a koník. Jazyk, ktorý mu deti vyplazovali a koník, lebo pri tom vyplazovaní jazykov pripomínali Justinovi malé koníky. Každá senzácia, chvalabohu, trvá tri dni. Po tom, ako učiteľka vyzvala deti, nech súťažia o prvú spapanú polievku a Justin ju po japonskom vzore na údiv detí z taniera vypil, po tom, čo odmietol zdieľať spoločné záchodíky s dievčatami a prezliekať sa pred nimi, lebo na Japonca sa to nepatrí a po tom, čo sa neraz smiali na jeho čudnej reči, si deti začali postupne na jeho inakosť zvykať. Keď Justin konečne ukázal aj nekonfliktnú povahu a sladký úsmev, mal medzi deťmi, ba dokonca aj medzi ich rodičmi, svoj malý boj vyhratý.

On sám však bojoval trochu dlhšie. S rečou a so slovenským bontónom, ktorý potieral ten japonský. Žiadne pitie polievky, miesto misky tanier a do rúk príbor. Ani grganie či sŕkanie špagiet, prirodzené prejavy pri japonskom stolovaní, mu na Slovensku zrazu netolerovali. Zato odbiehanie detí na záchod počas jedenia tu nepovažoval za nevhodné nik. Rovnako ako smrkanie, ktoré japonský národ vníma ako hrubé porušenie etikety a svojim deťom nechá radšej lesklé rezance soplíkov tiecť po tvári. Vyfúkať si nos v Japonsku znamená nájsť si diskrétne miesto a urobiť to čo najnenápadnejšie. Bez ohľadu na vek či postavenie v spoločnosti, aby neželané sekréty a proces ich zbavovania sa neobťažovali okolie.

Obyvatelia krajiny vychádzajúceho slnka teda nesmrkajú, hoci so sŕkaním pred inými problém nemajú. Z paradoxov stojí za to uviesť ešte aspoň jeden – Japonci na ulici zásadne nejedia a neobmäkčí ich ani hladné dieťa. Rožok do ruky ako prvá pomoc pre malého hladoša je v tamojšej kultúre neprípustné riešenie. Pritom konzumácia zmrzliny počas chôdze na verejnosti je úplne v poriadku. Japonské deti si tieto zásady osvojujú doslova odmala a ich gaman – trpezlivosť sa dá sledovať už od plienok. Pri jedení i mimo neho. Ani na um by im nezišlo siahnuť po jedle mimo jedálne, izakaje, či iného stravovacieho zariadenia, a už vôbec by si počas jedla nedovolili vzdialiť sa od stola. V tomto duchu bol v Toyohashi v predškolskom zariadení vychovávaný aj Justin. Zdržanlivo a prísne, čo bez problémov rešpektoval. Okrem bozku odo mňa. V japonskej škôlke som ho bozkávala navzdory odlišným zásadám domácich, so statusom cudzinky, len ja jediná. Neraz ku mne bežali aj iné deti. Nevšedný emočný výstrelok v podobe bozku sa im veľmi páčil. „Ču-ču! Ču-ču! – Pusu! Pusu!“ – kričali za mnou. Ale bozkom ostatných rodičov na Slovensku, ktorí sa tak zvítavali so svojimi deťmi, sa Justin neprestával diviť. Dva rozdielne svety, naplnené každučký deň novou kôpkou evidentných rozdielov, ho stavali do pozície Alenky v krajine zázrakov. A on musel tie zmeny, keď chcel dokonale zapadnúť, nasávať ako špongia.

Pri rozpačitých začiatkoch v škôlke som sa teda tešila aspoň jednej vynikajúcej správe. Týkala sa stravy a kladného Justinovho postoja k nemastnému a neslanému menu v jedálni. To, nad čím mnohí škôlkari krútili noštekom, môjmu synovi chutilo. Okrem výrazných syrových jedál so špecifickým zápachom zjedol všetky málo korenené a výživné gastronomické výtvory. Pripomínali mu, zvlášť pri ryžových a rybích špecialitách, zdravé dobroty japonskej kuchyne. Onedlho si s plným bruškom a získanými kamarátmi začal privykať aj na to, že pri ňom nestojím ako záchrana pred jazykovou bariérou. Nepotreboval ma už ani na vysvetlenie situácií, ktoré sa líšili od tých japonských priam na míle. Práve naopak. Postupne si začal z pozície malého šintríka v kolektíve osvojovať deťmi najpreferovanejšie slovné smiešky a neraz s nimi vyrobil pekne husté situácie. Napríklad na ceste autobusom k našej babke sa na mňa obrátil a spustil:

„Mami, čo to tu smrdí? Tu si asi niekto prdol!“

Do smiechu mi veru nebolo a aby nám nik nerozumel, po japonsky som ho upozornila na omyl i nevhodnosť výrazu. Lenže Justin sa nedal a opäť zakontroval:

„Mami, onara kusai! Smrdí tu prd! Ja ho naozaj cítim!“

A totálne ma odzbrojil.

Po čase som sa nad týmto zážitkom iba pousmiala, ako aj nad mnohými ostatnými. Napríklad, keď som ho požiadala, aby v našom paneláku privolal výťah a on zo všetkých síl skríkol: „Výťaaaaaah!“

Až sa hlavy susedov objavili vari vo všetkých dverách a na všetkých poschodiach. Alebo keď sa ma cestou v aute s mojimi kamarátkami po japonsky pýtal, čo znamená text na veľkom pútači popri ceste. Po vysvetlení v jeho rodnom jazyku, že je to reklama na požičiavanie peňazí, potmehúdsky prepol do slovenčiny:

„Tak tam teda poďme a kúpim si bicykel!“

Koniec ukážky

ISBN 978-80-971418-9-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk