Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Rozprávka o lieske

Jozef Ľudovít Holuby

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Alena Kopányiová, Miriama Mládková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0146-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pôvodná publikácia

Jozef Ľudovít Holuby. Populárne spisy II. L. Mazáč. Praha 1932. 223 S. Dr. Pavel Žarnovický vybral. Jaromír Dolenský vytlačil.

Bibliografické poznámky

Druhá kniha POPULÁRNYCH SPISOV dr. Jozefa Ľudevíta Holubyho

Z bohatej pozostalosti autorových prác a článkov časopisecky publikovaných vybral dr. Pavel Žarnovický.

Vyšlo ako 40. sväzok Mazáčovej slovenskej knižnice, nákladom Leopolda Mazáča v Prahe na jar 1932.

Rozprávka o lieske

Lieska je všeobecne známy ker, ktorý sa často nachádza u nás divo po krovinatých kopcoch a v horách, a je rozkošou a postrachom nádejeplnej školskej mládeže; rozkošou pre chutné lieskovce, ktoré koncom mesiaca augusta zrejú a veľmi chutné jadrá obsahujú, ktoré nielen deti veľmi pilno sbierajú a rady jedia, ale aj veveričky a myši si na nich pochutnávajú; mládeži však sú liesky aj postrachom: lebo z lieskových výhonkov sa obyčajne rezávajú prúty, ktorými neposedným a neposlušným chlapcom bývajú vyprašované nohavice, ale len vtedy, keď ich majú na sebe oblečené. Z lieskových silnejších prútov si robievajú chlapci luky, ktoré zohnuté do oblúka a od jedného konca k druhému silnou šnôrou spojené dávajú im nástroj k odstreľovaniu šípov, z tenších rovných prútov prirezaných; a aby tieto čím ďalej doletely, na konci im prilepujú kúštik smoly, a aby toto strelivo čím najúčinnejšie pôsobilo, zatlčú do konca šípu alebo strely ostrý klinec alebo koniec hrubého špendlíka; a beda tomu neopatrnému vrabcovi, ktorý si v kŕdle kamarátov bezstarostne pochutnáva na zrelom semenci, keď sa nevyplátené snopy materných konopí na slnku vysúšajú — jestli ho taký ostrý šíp trafí! Ale takýto strelec lukom musí dávať dobrý pozor, aby miesto vrabca netrafil dakomu do oka, alebo do kolena, ako sa to aj mne v chlapčenskom veku tak povodilo, keď mi kamarát, miesto do vŕby, strelil klincom šípu do kolena, čo nás obidvoch rozplakalo, mňa od bolesti, strelca od ľútosti a od hanby. Zato sme sa však nepohnevali.

Lieskovec, z ktorého sa červík cez škrupinu prevŕtal, keď už jadro alebo celé, alebo z väčšej čiastky bol vyžral, menuje sa „hvizdák“, lebo naň vedia chlapci znamenite hvízdať, akoby do uší vŕtal, keď si ho zacviknú tou dierkou nahor medzi druhý a tretí prst, a tak silno bokom cezeň zafúknu. Rozkošné bývajú takéto závody hvízdajúcich chlapcov. Zkúsenejší vedia na taký hvizdák lieskovcový virtuózne zahvízdať!

V domácnosti sa jadrá lieskovcov potrebujú na rozmanitý spôsob, i miesto mandlí do jemnejšieho pečiva, alebo potlčené na osýpanie múčneho jedla, miesto orechov. Z jadier sa prešuje aj znamenitý olej, ktorý sa nedá zahanbiť ani najjemnejšiemu olivovému oleju.

Bol som raz dostal od horského hájnika mladučkú srnku, ktorú sme pečlivo opatrovali, a ona úplne skrotla a všade za mnou chodila, ako psík. Cez deň behala po dvore alebo záhrade, alebo vylihovala v mojej izbe pod stolom na koberci, kde mala na korýtku nakrájanú burgundiu a zrná kukurice. So psy sa skamarátila natoľko, že cez zimu nocovávala v záhradnej búde s jedným zo psov. Bol to rok mimoriadne úrodný na lieskovce, akého druhého podobného nepamätám. Keď som navylupoval jadier lieskovcových a podal som ich na dlani už hodne narastenej srnke, hltavo mi ich z dlane vybrala a nožičkou ma škrabala po kolene, aby som ešte navylupoval jadier. Vtedy bolo všade po vŕškoch mnoho lieskovcov, tak, že ich jeden kopaničiar, ako mi to sám povedal, 15 prešporských meríc nasbieral a novomestským Židom po 5 zl. mericu predal. Vtedy som aj ja, ešte počiatkom septembra, za malú chvíľku plné vačky krásnych lieskovcov domov donášal, ktoré som pod lieskami napadané nasbieral a nepotreboval som ich s liesok otrhávať i s kalichami. To bola maškrta pre moju srnku. Mal som ju hodne vyše roka. Na druhý rok, v pozdnom lete, mal som raz hosťov, a vtedy súsedov pes vyhnal ju zo záhrady a ona ušla na blízky krovinatý vrch, kde mi ju darebácki pytláci zastrelili.

Koniec ukážky