Jón Kalman Stefánsson

Guli kafbáturinn

Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2022

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

Translation © Zuzana Stankovitsová, 2024

Cover illustration © Miloš Kopták, 2024

Design & Layout © Mária Rojko, 2024

Slovak edition © Artforum, 2024

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Žltú ponorku venujem svojmu priateľovi

Eiríkovi Guðmundssonovi
(1969 – 2022)

Preklad formou štipendia podporil z verejných zdrojov Fond na podporu umenia

This book has been translated with a financial support from

Zabudnutý je včerajší vtáčí spev, azda nikdy nezaznel?

Zabudnutý je samotný včerajšok, azda vôbec nebol?

(Z pradávnej mezopotámskej básne, približne z obdobia 2600 až 2300 pred Kristom. Pôvodne v sumerčine, autor neznámy, voľný preklad.)

Len sa pokojne pripútaj

Na nasledujúcich stránkach sa vydáme mnohými smermi a zastavíme sa v rozličných časoch a na rôznych miestach; v Mezopotámii pred päťtisíc rokmi, na východnom brehu Stredozemného mora v roku 33, na ulici Safamýri v Reykjavíku a v severoislandskej oblasti Strandir v 70. rokoch 20. storočia, v Keflavíku zhruba o desať rokov neskôr a na ďalších miestach, ktorých menovaním sa teraz nebudem zdržiavať – všetky cesty však jedným či druhým spôsobom vedú do tohto krásneho londýnskeho parku, je slnečný augustový deň v roku 2022 a ja tu sedím s prekríženými nohami neďaleko osemdesiatročného Paula McCartneyho, starého beatlesáka, ktorý hľadal útočisko pred slnkom, horúčavou a slávou, a našiel ho pod košatým dubom, podstatne starším a oveľa zdravším než britské impérium.

Potrebujem s Paulom McCartneym prebrať dôležitú vec, ale je taká zložitá a má také poprepletané korene, že sa mi ešte stále nepodarilo jej poriadne porozumieť. A preto ešte počkám, než sa s ním pustím do reči. Určité záležitosti si zároveň zo svojej podstaty vyžadujú dlhú predohru, skrývajú sa za nimi rôznorodé udalosti, príhody, spomienky, zabudnutie, príbehy, v ktorých idú ruka v ruke údiv a všednosť, tragédia a komédia, radosť a smrť. Kde Boh s otcom nútia Johnnyho Casha spievať otrasné námornícke šlágre, Beatles na zadnom sedadle autobusu v ohybe Hvalfjörðu zložia novú pesničku, kde nariekajú tulenie mláďatá, rybár dlhochvostý ďobe do smrti, cnenie je najvyšším vrchom Islandu, zosnulí si myslia, že Ringo Starr je biskupom v Hólar, denník Tíminn udržiava Island osídlený, kde minulosť nikdy neuplynie a hora sa na nás vypytuje, kde sa v románe o Keflavíku píše o láske a kôpke oblečenia, inštruktorovi autoškoly Benjamínovi pukne srdce a ktosi ako vyhasnutá hviezda padne do temného oceánu medzi Keflavíkom a Garðar, kde sa Kristus prizná, že má strach a neznáša kríže, a potom sa začne pátrať po stratenom prvom zväzku Biblie.

Myslím, že sa teda môžeš pokojne pripútať, tu sa totiž môže stať čokoľvek.

Predovšetkým to, čomu nerozumieme.

Boha by do Beatles nikdy nevzali

Keď nastal rozkol a nepokoj

Things We Said Today a Yellow Submarine, druhá z nich v podaní Ringa Starra, boli mojimi najobľúbenejšími pesničkami od Beatles v druhej polovici roku 1969 a počiatočných mesiacoch nasledujúceho. Nadšenie z prvej z nich asi nemusím odôvodňovať ani vysvetľovať, čo sa však nedá povedať o Yellow Submarine, tú len málokto radí medzi najlepšie pesničky od Beatles. Mama sa ma ju snažila naučiť na malej fúkacej harmonike, ktorú nám zo zahraničia poslala jej sestra, a vysvetliť mi text o našej detinskej, no bolestnej túžbe nájsť v živote bezpečné útočisko, o túžbe po paralelných svetoch, kam na nás nedosiahnu požiadavky a údery reality.

Potom však mama umrela a zmizla do tmy. Zmizla do ticha, kde sa premenila na mĺkve cnenie, najvyšší vrch Islandu, a o niekoľko mesiacov neskôr život a paraziti rozdelili aj Beatles. Kapela sa rozišla, rozpoltilo ju nepriateľstvo, svet sa začal rozpadať a ľudia strácať.

Možno trochu preháňam.

A už som aj hneď odbočil.

Je predsa scestné naznačovať, že sa svetu niekedy podarilo vytvoriť jeden celok, myslím ľudskému svetu, a že sa teda mohol rozpadnúť. Dalo by sa dokonca povedať, že rozkol je súčasťou našej podstaty, že je prekliatím krvi a, ak máme veriť Starému zákonu, bol ním od chvíle, keď Boh vyhnal Adama a Evu z Rajskej záhrady. Vzal im domov, urobil z nich utečencov a nahnevane za nimi burácal: Odteraz už nebudete mať pokoja!

Boh však „odteraz“ pravdepodobne definuje inak než my, jeho závažná kliatba totiž časom stratila silu a otupela, až sa o niekoľko storočí neskôr cítil nútený zmiasť ľuďom jazyky, aby si prestali rozumieť, v dôsledku čoho opäť nastal rozkol a nepokoj.

Odvtedy nám súlad, harmónia nie sú vrodené.

Anjelské zvony a Hospodinove nadávky

Mama, ktorá mi často čítala, občas hovorievala, že knihy sú múdrejšie než ľudia. Ale nie všetky, dodala; v tých najlepších však nájdeš odpovede. Aké odpovede, mami, spýtal som sa, no ona umrela a úplne sa so mnou prestala rozprávať.

Sprvu mi napadne, že sa na mňa hnevá, že som neumrel s ňou, no vzápätí si uvedomím, že už nedokáže rozprávať. Tí, čo umrú, stratia hlas, čo sa týka rozprávania, zostanú úplne bezmocní, a preto zúfalo potrebujú živých.

To znamená, že mama ma potrebuje.

Ako jediný jej dokážem prinavrátiť hlas. Otec je v tomto smere úplne beznádejný.

A tak sa ako posadnutý púšťam do čítania.

Ale, žiaľ, mám ešte len šesť či sedem rokov, svet je veľký a v pojazdnej knižnici nepreberné množstvo kníh, podaktoré natoľko nezrozumiteľné, že to vzdáš už na tretej strane. Ale Tarzan je super, fakt super, a taký silný, že Boh zo Starého zákona by ho v bitke porazil len horko-ťažko. Knihy o ňom však nepôsobia veľmi múdro. Jedným dychom som ich zhltol sedem, no nie som o nič bližšie tomu, aby som mame prinavrátil hlas ani aby som dokázal otvoriť dvere oddeľujúce život a smrť. Vtom si spomeniem na Bibliu. Otcova najstaršia sestra mu jednu darovala, keď mama umrela, so slovami, že je to kniha, ktorá nielenže obsahuje všetky odpovede, ale dokáže aj utešiť. Vraj zahojí každú ranu. Čo je, samozrejme, paráda. Nezdá sa mi však, že by sa ju snažil čítať, ležala totiž nedotknutá na maminých knihách v knižnici, padali na ňu prach a ticho. Možno otec nechcel nájsť útechu, alebo nemal záujem o odpovede.

Neviem prečo.

Možno preto, lebo odpovede občas spôsobujú najväčšiu bolesť.

Kto nájde útechu, prestane trúchliť za mŕtvymi, zanechá ich mĺkvych v temnote.

A sú to práve smútok a cnenie, čo zosnulých držia pri nás – nájdi útechu a bez stopy zmiznú v tme.

Ale ja, pravdaže, nehľadám útechu, nemám o ňu najmenší záujem. Mojou úlohou je prinavrátiť mŕtvym hlas, nájsť kľúče, čo odomknú dvere medzi životom a smrťou, preto musím čítať tie správne knihy; tie, čo sú múdrejšie než všetci ľudia.

A tak sa púšťam do čítania Biblie.

Číta sa však oveľa ťažšie ako Tarzan. Niektoré vety sú veľmi vážne a také ťažké, až sa už po jednej strane zadýcham, a podaktoré kapitoly také nudné, až sa okolo mňa zotmie. Miestami je akčných scén síce viac než dosť, ale bradáči v Starom zákone sa občas správajú ako úplní šialenci, sú krutí a neľútostní voči príslušníkom iných národov či rás, takmer sa ich bojím.

Hoci mi čítanie ide pomaly a často mnohému nerozumiem, dozvedám sa, že v časoch Starého zákona je Boh strašne malicherný a všetko ho rozčuľuje. Vždy nespokojný, neustále kričí, trieska dverami a popritom Izraelitom káže pozabíjať susedov; nikoho nemajú ušetriť, jednoročné batoľatá ani rozochvených starcov. Zabite a upáľte všetko, čo sa hýbe, rozkáže, a Izraeliti bez námietok poslúchnu, Boh totiž vyžaduje dokonalé podriadenie sa. Pália mestá a zabíjajú obyvateľov, no Boh sa zároveň neustále dopúšťa prešľapov, vyrukuje s nepremyslenými výrokmi a vyhrážkami, takže Mojžiš ledva stíha Hospodina upokojovať a vyhovárať mu všakovaké nezmysly. Boh je len zriedka láskavý, nikdy nie vrúcny, ale veľmi často krvilačný, popudlivý, neustále požaduje jedlo, víno a zlato – inými slovami, oveľa väčšmi mi pripomína rozzúreného nosorožca než všeobjímajúceho Boha. Obávam sa, že všetko by sa bolo pokašľalo, keby sa nenarodil Ježiš.

Inak sa mi nedarí pochopiť toto: Zdá sa, že všetci sa o Bohu vyjadrujú, akoby bol tým najlepším na svete, bez neho akoby bol život bezúčelný a chýbala mu všetka milosť, Boh je vraj svetlo, jeho neprítomnosť tma, a predsa v Starom zákone pôsobí ako nepríjemné krupobitie. Krvilačný, popudlivý, nespravodlivý. Na jednom mieste sa píše, že Boží synovia na počiatku vekov chodili po zemi a znásilňovali ženy alebo s nimi spali – a predsa nás učia, že Ježiš je jediným synom Božím. Čo sa teda stalo s ostatnými?

Niečo som musel zle pochopiť.

A očividne potrebujem pomoc a sprevádzanie, aby som mohol pokračovať v čítaní a snahe Starý zákon pochopiť.

Začnem preto svedomito navštevovať nedeľnú školu vo veľkej miestnosti nad Söbekkovým obchodom. Doma si čítam Bibliu, potom idem do nedeľnej školy a sústredene počúvam vysokého, chudého, prísneho, no náruživého Ágústa rozprávať o Bohu, Mojžišovi, Abrahámovi, Sáre, Šalamúnovi, Jóbovi a všetkých ostatných zo Starého zákona, ale aj o Ježišovi, takom láskavom, vrúcnom a úplne odlišnom od svojho otca, až som chvíľu presvedčený, že otcovstvo neurčili správne.

Keď Ágúst nerozpráva, hrá jeho žena Líney na organe Božie piesne.

My deti ju voláme okuliarnatá Líney, nosí totiž veľmi silné okuliare, ani nie je isté, či cez ne vôbec niečo vidí. Je však pravda, že sa často díva hore, smerom k nebesiam, takže okuliare jej možno pomáhajú zazrieť Boha.

A tí, čo hľadia len na Boha, občas nevidia ľudí.

Líney je vždy usmiata, keď hrá na organ a spieva niektorú z piesní, ktoré sú, ako som pochopil, všetky od Boha; o Bohu a pre Boha. S Ágústom hlasno spievajú, tváre obracajú k nebesiam a ich výraz je zrazu jasný a rozžiarený, priam očakávam, že sa medzi mrakmi zjaví Boh a pridá sa k nim.

Vskutku ma však prekvapuje, aké sú tie piesne biedne. Ešte biednejšie než napríklad tie, čo pre Beatles zložil Ringo, takže hneď vidno, že by neboli úspešné. Boha by do Beatles nikdy nevzali. S tými pesničkami by sa nedostal ani len do Rolling Stones.

Moje obavy z povahy Boha a údiv nad jeho správaním v Starom zákone sa však výukou v nedeľnej škole vôbec nezmenšujú – Ágúst sa totiž zdá byť nanajvýš spokojný so všetkým, čo Boh robí a hovorí. Nech je to akokoľvek neľútostné a paradoxné, a bez štipky láskavosti. Tvrdí, že Izrael je Bohom vyvolený národ, ktorému musí všetko ustúpiť. Neveriacich čaká najkrajnejšia temnota a muky pekla, a Boh kruto potrestá všetkých, čo ho neuposlúchnu. Amen!

Ágúst: A potom Boh zničil všetok život na zemi, lebo ho človek neposlúchol.

Aj deti, spýtal sa Skúli, môj kamarát z bytovky.

Ágúst: Zničil všetok život, všetko muselo umrieť, lebo človek bol hriešny. Človek Boha sklamal.

Ale prečo Boh zabil aj zvieratá, čím sa previnili tie, spýtala sa Gunnhildur, býva na treťom poschodí v mojom vchode, tmavé oči sa jej ligocú od hnevu a sĺz, a presne v tejto chvíli sa do nej zaľúbim tak veľmi, až to bolí.

Boh je odpoveďou, odvetí Ágúst, a preto je zbytočné sa pýtať. Pochybovačov uchvátia temnota a nešťastie.

A potom pokračuje v rozprávaní o tom, ako Boh zničil všetok život na zemi, vzápätí ju zase nechal osídliť, ale vyhladil mesto Sodoma, pozabíjal v ňom všetky deti, všetky šteniatka, všetky mačiatka.

A hľa, nastane veľký a hrozivý deň Hospodina, rozžeravený ako pec, a tí, čo v Hospodina neveria, sa usmažia, zhoria, a tí, čo veria, sa budú hrať ako teľatá a rozdupú, rozgniavia bezbožných, lebo svet bez Hospodina je svetom beznádeje, amen.

Skúli: Môj dedko hovorí, že je komunista a neverí v Boha, ale ocko áno. Takže ocko sa zmení na teľa a dedka rozdupe?

A Hospodin, pokračuje Ágúst, na Skúliho ani len nepozrie, vytrhne jazyk tým, čo nedokážu mlčať.

Potom sa zahľadí na Líney, tá prikývne a začne hrať Ó, aká milosť mať Ježiša! Obaja zanietene spievajú, ona vysokými jasnými tónmi, anjelským zvonmi, ako jej hlas nazýva Ágúst – ten jeho je naopak temný, akoby vychádzal priamo zo zeme.

Po piesni začne Ágúst rozprávať o Ježišovi, a nasledujúce dve nedele sa venuje len jemu.

Ježiša si všetci obľúbime, je to náš človek a úplne iný než jeho otec; kým Boh je neľútostný, Ježiš je láskavý. Boh neodpúšťa, ale Ježiš prekypuje dobrotou. Boh Izraelitom káže zničiť svojich nepriateľov, ale Ježiš učí, že na násilie treba vždy odpovedať mierom. Kým Boh vyžaduje jedlo a zlato a prikazuje Izraelitom pozabíjať susedov, Ježiš nás vyzýva, aby sme sa navzájom milovali a darovali svoj majetok chudobným.

Veľmi sa však obávam, že sa Boh na Ježiša nahnevá, lebo stále hovorí o odpúšťaní. Akoby Ježiš úplne zabudol, že Boh vôbec nechce, aby Izraeliti milovali svojho blížneho či suseda, práve naopak, chce, aby ich vyhubili a potom im ukradli všetok majetok. Nabáda ich k hromadeniu bohatstva; a vyžaduje, aby mu časť z neho odovzdali. Hospodin si od Šalamúna nechá postaviť obrovský chrám, obložený rýdzim zlatom, a po jeho dostavaní Šalamún obetuje Bohu dvetisíc volov a stodvadsaťtisíc oviec.

Nechápem, čo Boh narobil so všetkým tým jedlom, a prečo muselo toľko zvierat umrieť pre jednu budovu.

Myslím, že tomu nerozumie ani Ježiš, občas sa totiž zdá, akoby protestoval proti všetkým názorom svojho otca, a preto vo mne postupne rastie podozrenie, že Boh nakoniec stratil trpezlivosť a dal Ježiša ukrižovať.

Strašne sa, samozrejme, túžim spýtať Ágústa, či sa o ukrižovanie svojho syna nepostaral samotný Boh a či dokonca nenechal zabiť Ježišovu mamu, príde mi očividné, že hoci je Panna Mária super, nie je jeho skutočnou mamou – a každý predsa musí mať mamu. To je jasné ako facka. Bez otca človek prežije, bez nich sa dá zaobísť, ale kto nemá mamu, je ako zem bez oblohy.

Neodvážim sa však otázku položiť, keď sa totiž spýtame na nesprávne veci, dokáže byť Ágúst rovnako popudlivý a hrozivý ako Boh. Váham, a uplynú týždne. Ágúst nám naďalej rozpráva o Ježišovom živote a všetkých tých skvelých veciach, čo povedal a urobil, je to také parádne, že by sa nepochybne mohol stať piatym členom Beatles – nikdy sa však nezmieni o jeho mame, ani jediným slovom. Nakoniec mi dôjde trpezlivosť; zima pokročila a Ágúst väčšinu hodín začína rozprávaním o stvorení sveta, ako sa všetko začalo; keď boli Boh a Adam spolu, len oni dvaja, to im bolo sveta žiť.

Potom Líney zahrá tri Hospodinove piesne.

A vo chvíli, keď Líney vzhliadne k nebu a zodvihne ruky, aby zahrala prvé tóny, prihlásim sa a vyhŕknem: A kde bola Ježišova mama, teda, jeho skutočná mama, nie macocha, ako sa vlastne volá, boli s Bohom manželia, keď bol stvorený svet, pomáhala pri tom? A prečo sa o nej nikdy nehovorí, nemrzí ju to, nebodaj umrela a všetci sú z toho takí smutní, že sa o tom nedokážu rozprávať, ani len Boh s Ježišom?

Moja posledná otázka, či umrela a otec so synom boli takí skleslí, že sa o tom nedokázali rozprávať, akoby ani neexistovala, vychádza z mojej vlastnej skúsenosti: s otcom sme sa o mame nerozprávali, odkedy po mňa minulú jeseň prišiel na trabante do Keflavíku. Kde čierne zvrásnené lávové pole po oboch stranách cesty najväčšmi pripomína Hospodinove nadávky.

Zopár slov o trabante, smrti a nekonečných príležitostiach

Moja mama umrela, kým som bol u otcovej sestry v Keflavíku, a krátko nato sa zmenila definícia slova smrť v slovníku. Doteraz to bolo: „Úmrtie, koniec, zánik, strata, skon.“

Odteraz to bude:

„Úmrtie, koniec, zánik, strata, skon, Keflavík.“

A otec po mňa prišiel na trabante.

Je biely, s červenou strechou, veľmi priateľský, dosahuje zhruba rýchlosť psa. S otcom sa úplne nečakane objavili predpoludním uprostred pracovného týždňa, čo znamená, že si vzal voľno. To sa ešte nikdy nestalo, a dospelí sa skutočne tvária dosť zvláštne. Otec pôsobí, akoby nemal poňatia, čo sa od neho očakáva.

Potom vyrazíme do Reykjavíku.

A nepovieme ani slovo.

Nevadí. Dívam sa na čierne zvrásnené lávové pole po oboch stranách cesty. Pripomína nadávky Hospodina z čias Starého zákona.

Som presvedčený, že ideme za mamou.

Až nabudúce prídeš, povedala počas mojej poslednej návštevy v nemocnici, budeš mať pripravenú básničku, a musí sa rýmovať tak, aby ma to prekvapilo.

Odvtedy uplynulo už veľa dní, a keď otec prišiel, básničku som mal hotovú. Ale na polceste medzi Keflavíkom a Reykjavíkom si zrazu odkašle. Odkašle si, oboma rukami zviera volant trabanta, drží ho pevne, akoby sa bál, že by ho niekto mohol od auta oddeliť, tri razy si odkašle a napokon povie, ani len neodtrhnúc pohľad od cesty: Obávam sa, že tvoja mama umrela.

Po štvrtý raz si odkašle, kývne hlavou a dodá: Áno, je to fakt, obávam sa, že to je fakt.

Odvtedy neznášam fakty a urputne sa snažím ich vyvracať, spochybňovať, prekonávať, meniť. A prečo by som nemal, veď sa už neraz ukázalo, že to, čo dnes pôsobí absurdne, sa zajtra môže stať všedným. Naše možnosti ovplyvniť svet teda musia byť enormné.

Čo nám bráni?

Pokúšanie McCartneyho najstaršou básňou na svete

Paul McCartney si rozprestrel peknú červenú deku, ktorú si priniesol v taške cez rameno, a sedí na nej s vystretými nohami, opierajúc sa o dub. Vyzul si topánky aj ponožky, je bosý ako na albume Abbey Road, vytiahne si z tašky knihu a pustí sa do čítania.

Nevdojak sa strhnem a začne vo mne hlodať márnivosť, čo nás všetkých umenšuje: Je možné, že Paul McCartney číta jeden z mojich románov preložených do angličtiny?

Márnivosť, jedna z najhorších nerestí, skutočne to tak je. Ale všeličo by sa vyriešilo, keby si čítal môj román: už by som nemusel špekulovať nad zámienkou, prečo sa s ním pustiť do reči, mohol by som k nemu jednoducho podísť, kamarátsky, ba až potmehúdsky ho pozdraviť: Dobrý deň, sir Paul McCartney! Zdvihol by zrak, ohromený, vôbec by ho, samozrejme, netešilo, že ho zdraví úplne cudzí človek, veď hľadal útočisko, chcel mať pokoj, zanedlho by si to však uvedomil, striedavo by sa pozeral na moju fotku na obálke knihy a na mňa, a vzápätí by zvolal: Fíha, to je ale náhoda!

Hoci už dobrú chvíľu sedím neďaleko Paula McCartneyho a niet žiadnych pochýb, že záležitosť, ktorú som s ním prišiel prebrať, súri, ešte stále som sa neodhodlal starého beatlesáka vyrušiť. Súrna záležitosť, to áno, ale taká zložitá a s natoľko zamotanými koreňmi, že sa mi doposiaľ nepodarilo jej porozumieť, a sotva by som ju dokázal sprostredkovať dostatočne zmysluplne; a čo keby môj prejav v ušiach Paula McCartneyho sprvu znel úplne absurdne, samé nezmysly a bludy, nedajbože výplody chorého človeka, ktorý by spravil čokoľvek, aby nadviazal kontakt so svojím idolom. Možno by sa McCartney preľakol, že som akýsi islandský Mark Chapman, Lennonov vrah; s pištoľou schovanou vo vrecku.

A skrátka by ma zatkli.

Ďalšia vec je, že človek nemôže len tak z ničoho nič osloviť niekoho, ako je Paul McCartney. Neprípustné. Potom by nikdy nemal pokoj. Nemohol by ani len vytiahnuť päty z domu. Jeho ochranka určite číha kdesi v blízkosti, v prípade potreby pripravená zakročiť, ak by ho chcel niekto otravovať či rušiť. Jeden z nich sa možno usadil v hustej korune duba a ďalší sa skrýva medzi slnečnými lúčmi, neviem. Netuším, ako pracujú osobní strážcovia. Nikdy som nepotreboval človeka, čo by mi strážil život. Iba život.

Prvý krok je teda dôležitý, od neho môže závisieť všetko ostatné, musím byť presvedčivý a zaujímavý zároveň, očarujúci, ale rozvážny, aby si uvedomil závažnosť situácie a súhlasil, že si ma vypočuje. Nesmieš zabúdať, že hovoríme o jednej z najslávnejších osobností na zemi, a na to, aby úplne cudzí človek oslovil Paula McCartneyho, musí byť nositeľom dôležitého poslania.

A nielenže patrí medzi najslávnejších ľudí na zemi, ale pravdepodobne je aj jedným z najvýznamnejších – stačí si spomenúť na všetky piesne, ktorými nás obohatil, či už sám, alebo ako člen Beatles. Keby som ich tu všetky vymenoval, zrejme by sa ti zatmelo pred očami, a predpokladám, že keby Zem navštívili mimozemšťania s úmyslom skúmať planétu, s cieľom odniesť si niečo, čo by vesmíru dokazovalo význam Zeme, bol by Paul McCartney jedným z desiatich ľudí, ktorých by si vzali so sebou.

Len si predstav, keby sa bosého Paula McCartneyho rozhodli pretransportovať v lúči svetla práve teraz, priamo predo mnou – s mojím románom v ruke. Veľkolepá predstava!

A ešte veľkolepejšia by bola správa: Paul McCartney proti vlastnej vôli odnesený do iných galaxií, stovky svetelných rokov odtiaľto, a jediné, čo si zo Zeme vzal, je román z môjho pera.

Ktorého by sa, pravdaže, držal ako topiaci sa slamky; kniha by sa mu stala útechou, priateľom v samote vesmíru – jeho jediným pozemským priateľom, a McCartney by pod vplyvom románu čoskoro zložil pieseň, ba možno hneď niekoľko. Som presvedčený, že v tomto smere mu niet pomoci, azda ani nedokáže vydýchnuť bez toho, aby zároveň nenapísal pieseň.

Paul McCartney, pravda, už pomerne dlho neobrátil list a upiera pohľad do knihy, akoby niečo čítal stále dookola. Možno je to zbierka básní – pravdepodobne od jeho priateľa, írskeho básnika Paula Muldoona. Alebo čosi ešte staršie, súborné dielo Sapfó či Catulla, ktoré sa podaktorí prekladatelia ešte ani dnes, dvetisíc rokov po jeho smrti, neodvažujú preložiť inak než preformulovaním, značným zmierneným explicitných výrazov, občas priam sprostých sexuálnych opisov, a tak svojou zbabelosťou a prudérnosťou zrádzajú literatúru. Dávne básne Sapfó či Catulla sú však pomerne novou, takmer súčasnou poéziou v porovnaní s Eposom o Gilgamešovi, vyše štyritisíc rokov starou skladbou z Mezopotámie, práve si ju nesiem v ruksaku, kúpil som ju dnes ráno v kníhkupectve London Review – ako dar pre Paula McCartneyho. Kvalitné a detailne spracované vydanie eposu, „translated directly from Akkadian“.

Najstaršia báseň na svete.

Najjednoduchšie by asi bolo prísť za McCartneym, odovzdať mu dar a povedať: Nech sa páči, sir Paul McCartney, najstaršia báseň na svete!

Vždy je však istejšie, príhodnejšie začať tým, že pozdravím a predstavím sa: Som spisovateľ z Islandu.

A writer from Iceland, a poet.

A poet, básnik.

Akoby to jedno slovo, pojem, povolanie, nech už to nazveme akokoľvek, bolo kľúčom, čo otvorí všetky dvere. Pozvánka na všetky večierky.

Writer, a poet, a včera som pricestoval až sem do Londýna, pretože s Vami musím niečo predebatovať. Žiadam len päť či desať minút – potom ma môžete poslať preč. A ja odídem. Okamžite. Vytratím sa z tohto dňa. Vystúpim z dnešného slnečného svitu a zmiznem. Teda, až potom, čo Vám odovzdám malý dar, knihu, Epos o Gilgamešovi, najstaršiu známu báseň na svete – sčasti totiž práve ona spôsobila, že tu teraz pred Vami stojím. Veru, dalo by sa povedať, že na stretnutie s Vami ma vyslal vyše štyritisícročný epos. A to je veru poriadne dlhá časová os! Tento epos, a k tomu zopár veršov, fragment ešte staršej básne, ktoré som nedávno dostal poštou; krátko po tom som si uvedomil, že stretnutie s Vami už nemôžem ani nesmiem ďalej odkladať. Zatiaľ len toľko, tu je dar!

Vzápätí by som mu podal knihu so slovami: Nech sa páči, sir Paul McCartney, Epos o Gilgamešovi!

Báseň, ktorá v čase, keď Homér a autori Starého zákona začali písať svoje diela, bola už vyše tisícročnou klasikou, stratila sa, keď Mezopotámia v polovici šiesteho storočia pred Kristom zanikla, stratila sa a zdalo sa, že ju čerti vzali, až kým nebola znovuobjavená na samotnom konci devätnásteho storočia, krátko na to ju vydali, a natoľko zapôsobila na nemeckého básnika Rilkeho, až od nadšenia a záplavy emócií takmer ani nespal. Chodil od jedného priateľa k druhému, a čítal im z pokladu, ktorý ľudstvo stratilo, no o dve tisícročia neskôr opäť našlo.

Váš epos, pán McCartney, bol preložený z akkadčiny, ako sa píše na obálke, ale fragment básne, čo mi prišiel poštou, bol napísaný v sumerčine, tá bola dlho hlavným jazykom v Mezopotámii, no zanikla okolo roku 2500 pred Kristom, keď ju vytlačila akkadčina. Sumerčina nie je príbuzná so žiadnym iným svetovým jazykom, takmer akoby ju na Zem priniesol meteorit; boli to teda starobylé verše, ktoré zložil meteorit, a myslím…

Zrazu však McCartneymu zazvoní mobil a on radostne odpovedá. Očividne niekto, koho dobre pozná. Žeby Ringo?

Vlastne sa mi uľavilo.

Telefonát mi totiž umožňuje lepšie sa prichystať. Cítim, že ešte nie som pripravený. Ešte stále v rukách nedržím pevne všetky vlákna. V skutočnosti to je presne naopak! Navyše som sa práve spýtal Ágústa, či mal Ježiš mamu, či umrela a či im s otcom, Bohom nechýbala tak veľmi, že v okolitých galaxiách po dvetisíc rokov nesvitlo.

A čo mi Ágúst odvetil?

Nebeskí hrdinovia?

Nachádzame sa na poschodí priamo nad Söbekkovým obchodom na ulici Háaleitisbraut, necelých sto metrov od mojej bytovky, pri hornom konci ulice Safamýri. Prichádza jar a Beatles skončili, kapela sa rozpadla, vzťahy medzi nimi sa ocitli v kritickom stave, svet trúchli, a preto Zemou šklbne tak silno, až do vesmíru vyletia silné nárazové vlny, trafia raketu Apollo 13 potulujúcu sa neďaleko Mesiaca, v dôsledku čoho trojčlenná posádka nad ňou úplne stratí kontrolu – vesmírna loď sa vychýli z dráhy a podľa všetkého sa zdá, že sa im kurz nepodarí napraviť, minú Zem o 167 kilometrov a nikto im nebude vedieť prísť na pomoc – preplávajú okolo Zeme a naveky sa stratia v temnote vesmíru.

Dva až tri dni sa nehovorí takmer o ničom inom, či už v škole, na futbalovom ihrisku, v obchodoch, v práci. Všakovakí ľudia neustále obracajú pohľad k nebu, akoby dúfali, že zazrú raketoplán s trojčlennou posádkou odsúdenou na smrť na palube. Obloha je však v tie dni jasná a prežiarená slnkom, plná modrého jasu a prísľubov jari, nádeje, života bez obmedzení, človek si len ťažko dokáže predstaviť, že za všetkým tým blankytom sa rozprestiera nekonečná tma. Ťažko pomyslieť, že Zem je len modrá kvapôčka obklopená čiernou smrťou. Ľudia sa dívajú do neba, kde traja astronauti bojujú o život, a všetci skloňujú ich mená, Jim, Jack a Fred. Hovoria o nich ako o blízkych priateľoch, milovaných príbuzných. Na ženy zapôsobil najmä Jack a podaktoré snívajú o spoločnom živote s ním, alebo o tajnej, zakázanej známosti na jednu noc; že zazvoní zvonček, len čo ich manžel odíde do práce, a z domového telefónu sa ozve mohutný Jackov hlas: Hi, it’s Jack here! Okamžite ho vpustia dnu, natešené, veď chlap, čo sa nedávno oboznámil s nebom, predsa musí byť úžasným milencom.

Blížiaci sa hrozivý osud troch astronautov všetkých pohltí, zaplní každučký kút spoločnosti a mnohým padne zaťažko sústrediť sa na prácu či starostlivosť o domácnosť. Astronauti sa stali synmi ľudstva a pomyslenie, že minú Zem a naveky zmiznú do temnoty, je natoľko zdrvujúce, že riaditeľ školy v Álftamýri povolá Ágústa a okuliarnatú Líney do auly, aby tam všetkých zjednotili v modlitbe za život astronautov; aby sa pomodlili za nebeských hrdinov, ako ich ľudia nazývajú. Vtedy prvý raz vidím plakať dospelých – Ágúst totiž ledva začal rozprávať, keď tri ženy začnú posmrkávať a napokon prepuknú v plač, sediac pod veľkou Jackovou fotkou, ktorú niektorí z učiteľov nechali zväčšiť a vyvesili. Ženy posmrkávajú, pustia sa do plaču, jednoducho to nezvládnem a vybehnem z auly. Neodpovedám, hoci za mnou volajú. Utečiem, vyparím sa, a spamätám sa až na brehu mora pod ulicou Skúlagata, vysilený od únavy a nenávisti voči astronautom. Zahľadím sa do neba a úprimne dúfam, že ich pohltí tma a už nikdy ich nevráti.

Smrť mojej mamy nikto neoplakal.

A noviny, ktoré sú teraz preplnené správami a príbehmi o troch astronautoch, ju ani slovom nespomenuli. Akoby nikdy ani neexistovala.

Sme jedno, povedala raz, keď sme spolu ležali v posteli. Objímala ma tuho, až som cítil, ako sa do mňa zabárajú jej kosti. Sme jedno, a ty si môj dych.

Ty si môj dych.

Ako teda mohla umrieť, zatiaľ čo ja som nažive?

Zradil som ju tým, že žijem?

Alebo nebodaj zradila ona mňa?

Nie, to by nikdy neurobila! Ale možno sa tým vysvetľuje otcov zvláštny výraz tváre, keď šoféroval po Keflavíckej ceste, s Božími nadávkami všade vôkol nás; vedel azda, že som mamu zradil, lebo som stále nažive?

O niekoľko dní neskôr som začul, ako do telefónu hovorí, chlapec sa so mnou vôbec nechce rozprávať. Neviem z neho dostať ani slovo. Myslím, že sa na mňa nechce ani len pozrieť, som úplne bezradný.

Hovoril so svojou staršou sestrou, ona bola – ako som sa oveľa neskôr a už príliš neskoro dozvedel – jedinou osobou, pred ktorou bol celkom bezbranný. A tým pádom úprimný.

Úplne bezradný?

On, čo sa očividne chystal nás všetkých, seba, mamu aj mňa, zradiť tým, že ma nechá žiť.

Večer čo večer ležím v posteli, plný neistoty, a čakám, že potichu otvorí dvere mojej izby a zašepká, si hore? Zostanem nehybne ležať a pokúsim sa dýchať, akoby som hlboko spal. Budem ležať so zavretými očami, čakať, až sa vkradne dnu a vykoná to, čo je jeho povinnosťou.

Síce neviem, aký spôsob zvolí, dúfam však, že ma v najlepšom prípade zadusí tak, že mi na tvár pritisne mamin vankúš. Keď otec odíde do práce, často si naň ľahnem, a preto viem, že po nej ešte stále trochu vonia. Ale pritisne ho otec pevne rukami a bude ho držať, kým neprestanem dýchať a nedostanem sa k mame, alebo si skrátka na vankúš sadne?

Vlastne je mi jedno, aký spôsob použije. Len dúfam, že ma neuškrtí holými rukami.

Čakám mnoho večerov a mnoho nocí ma vytrhne zo spánku zdanie, že v tme ktosi šepká moje meno.

Nič také sa však nestane.

Koniec ukážky