Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s. r. o.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knihu, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Hans Graf von Lehndorff

Ostpreußisches Tagebuch

Aufzeichnungen eines Arztes aus den Jahren 1945 — 1947

© Verlag C.H.Beck oHG, München 2006

Translation © Andrea Platznerová, 2020

Design & Layout © Peter Gála, 2020

Slovak edition © Artforum, 2020

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

„A my sme uvideli jeho slávu.

Túto výpoveď som napísal v roku 1947 čiastočne na základe zachránených denníkových zápiskov, čiastočne na základe vlastných spomienok vtedy ešte veľmi živých. Doteraz som ju nezverejnil, lebo som od nej sám ešte nemal dostatočný odstup. Medzitým sa však z udalostí tých čias stali dejiny a moja individuálna skúsenosť prerástla hranice života jednotlivca. Prišiel teda čas nájsť odvahu vydať z rúk svoju spoveď i napriek riziku, že tým znovu oživím zabudnuté utrpenie.

Kiežby nasledujúce strany prispeli k pochopeniu časti našej minulosti a poslúžili životu kladúcemu pred nás každý deň nové výzvy.

H. L.

INSTERBURG

Leto 1944 — január 1945

Ešte naposledy, než ju prevalcovala vojna, zažiarila moja východopruská domovina v celej svojej tajomnej kráse. Tomu, kto posledné mesiace vnímal otvorenými zmyslami, sa muselo zdať, že svetlo ešte nikdy nebolo také silné, obloha taká vysoká, diaľavy také šíre. A všetko to neuchopiteľné, čím krajina rozoznieva ľudskú dušu, dostalo hmatateľnú podobu natoľko, ako je možné iba v hodine rozlúčky.

Predzvesti katastrofy o sebe dávali vedieť už v posledných júnových dňoch roku 1944. Ľahké, vedomím sotva postrehnuteľné otrasy, ktoré rozochvievali slnkom presvietenú zem ako zemetrasenie niekde v diaľke. A potom boli zrazu ulice preplnené utečencami z Litvy a dobytok bez gazdu križoval vzdialené polia, poslúchal to isté neodolateľné nutkanie tiahnuť na západ.

Ešte bolo ťažké pochopiť, čo sa stalo, a nikto sa neodvážil otvorene vyjadriť skryté obavy. Ale keď skončilo leto a bociany sa pripravovali na odlet, nedalo sa viac nevnímať to, čo bolo stále bližšie a bližšie. V dedinách bolo všade vidno ľudí, ako stoja a pozerajú sa na oblohu, na ktorej veľké vtáky kreslili svoje kruhy, akoby táto rozlúčka mala byť posledná. A hádam každý pri pohľade na ne cítil niečo podobné: „Áno, vy si teraz odletíte! Ale čo bude s nami? Čo sa stane s naším krajom?“

Zakrátko potom pozdĺž tokov riek pritiahli obrovské stáda dobytka a zhromaždili sa v plochom údolí popretkávanom početnými zákrutami rieky Pregel. Vyhnané z východnej časti provincie stáli teraz, ponúkajúc úchvatný pohľad, v tisícoch na rozľahlých lúkach. Tam bolo zatiaľ ešte dosť potravy. Ale tomu, kto podišiel bližšie a prizrel sa zvieratám jednotlivo, už vtedy zovrelo srdce. Bez spolupatričnosti dobytok vnímal človeka ako nepriateľa, trmácal sa krajom, dodupával ploty, bez zábran vnikal na pastviny a do záhrad a dohola obžieral kríky a stromy. Vyzeral, akoby prišiel z nejakého kraja, kde neexistoval žiaden poriadok. Pritom na mnohých zvieratách sa dalo ešte stále poznať, že pochádzajú z vynikajúcich chovov. To, čo ich chránilo, to, čo z nich robilo stádo, sa však už vytratilo.

V tých dňoch každú noc ako zoradené na mape v diaľke jasne svetielkovali mestá na východnej hranici. Najjasnejšie body boli Memel, Tilsit, Schirwindt, Eydtkuhnen, znova a znova vybuchujúce pod náletmi na bojovej línii tiahnucej sa ako oblúk zo severu na juh. A jedného dňa sme sa dozvedeli, že sme neudržali hranicu. Nepriateľ sa dostal dvadsať či tridsať kilometrov za ňu, potom sa front ešte raz zastavil. Ako to vyzeralo za ním, nevedel nikto povedať. Ostávalo len dúfať, že tam nik neostal. Hoci zo správ prichádzajúcich z viacerých miest na čele frontu, ktoré nepriateľ nakrátko obsadil a potom opäť stratil, tuhla krv v žilách.

Ešte niekoľko dní boli všetky cesty plné nesmiernej utečeneckej mizérie – a potom zavládlo ticho, až neuveriteľné ticho. Dunenie frontu utíchlo, ohne vyhasli, dokonca aj nočné lety výzvedných lietadiel ustali. Opustená krajina tu so svojimi statkami a dedinami ležala ako zakliata, leskli sa vo farbách neprekonateľne krásnej jesene, vzbudzovali pocity nekonečnej hĺbky v tých málo ľuďoch, ktorí sa vrátili zo vzdialenejších západných krajov, aby si ešte čo-to vzali zo svojich domov alebo aby sa postarali o dobytok, ktorý tu po nich ostal.

Ešte hrozivejšie ticho zavládlo, keď krajinu dohola vymietli novembrové víchrice a posledná tráva na lúkach stuhla pod dotykom mrazu. Na míle ďaleko, roztrúsené po poliach, meravé na cestách a na koľajach železníc stáli, jednotlivo alebo v skupinkách, všetky tie zdivočené kravy sotva ešte schopné pohybu, s vyschnutými vemenami a špicatými chrbtami, hroziace a žalujúce. A keď napadol prvý sneh, jedna za druhou strácali posledné sily a nečujne klesali na zem.

Prišli Vianoce a všetci tí, čo ešte ostávali vo vlastných domoch, ich mohli osláviť takmer ako v časoch mieru. Organizovali sa dokonca poľovačky a ľudia sa stretávali, aby spolu ukončili rok starým známym spôsobom.

O štrnásť dní neskôr to všetko bolo preč. Rusi si na prípravu posledného útoku dali tri mesiace – a ten útok teraz začal s celou ničivou silou.

13. januára

Ráno okolo siedmej ma zobudilo jednotvárne hučanie a zvuk otáčajúcich sa kolies. Okenné tabule vibrovali. Znelo to, akoby okolo nášho domu stálo množstvo ťažkých áut s neustále bežiacimi motormi. V rannom šerosvite ešte nebolo možné nič rozoznať. Stál som pri okne a usporadúval som si myšlienky. Toto môže znamenať jediné. Koniec.

Okolo poludnia zosilnel hluk natoľko, až pripomínal padajúcu lavínu. Nárazy vzduchu boli také silné, že nás zakaždým prinútili zadržať dych. Ľudia sa veľavýznamne pozerali jeden na druhého a snažili sa uchlácholiť predstavou, že to je istotne účinok našej novej zázračnej zbrane.

A potom náhle zavládlo ticho. S večerným súmrakom sa na oblohe objavili lietadlá. Dve či tri stíhačky sa zniesli zo sivých zimných mrakov nižšie k zemi a začali bombardovať železničnú stanicu a letisko. Začali vzdušné súboje – aby po niekoľkých minútach celý prízrak zmizol.

17. januára

Rusi prerazili na mnohých miestach a postupujú. Gumbinnen horí. V noci celý východ vyzeral ako ohnivé more. Niekoľko lietadiel doletelo až k nám a zhodilo svetlice. Všetkých pacientov, ktorí sú ešte v budove, sme presťahovali na prízemie.

18. januára

Ešte stále sa dá telefonovať. Hovoril som s našou matkou a najstarším bratom, práve sa vrátili z južnej časti východného frontu domov na dovolenku. Majú v pláne vypraviť kolónu. Budú to musieť urobiť tajne, lebo ešte nemajú oficiálne povolenie. Otec sa pohráva s myšlienkou, že by zorganizoval ešte jednu poľovačku. V lese je teraz toľko vysokej zvere ako nikdy predtým. Len nevie, kde by zohnal strelcov.

Východné Prusko

19. januára

Naša nemocnica sa ruší. Všetci pacienti a väčšina sestier sa presúvajú do Pomoranska, majú ich umiestniť v niektorom z domov na vidieku. Ostaneme bez práce. Niekoľko predmetov, ktoré majú pre mňa hodnotu, som si pobalil do jednej z mnohých tisícok debien ktoré sa v posledných mesiacoch priebežne vyrábajú, aby bolo v čom previezť celý inventár mesta na Západ. Debnu som na saniach odviezol na nákladnú stanicu. Zmizla tam medzi stovkami podobných.

Na spiatočnej ceste som si všimol dámu, čo stála na kraji cesty. Bola obložená balíkmi, a keď som k nej váhavo podišiel, oslovila ma: „Pane, poradili by ste mi, prosím, nejakú špedičnú firmu? Rada by som odoslala svoj starožitný nábytok. Práve sme ho sem s veľkou námahou dopravili z Gumbinnen, ale vojaci, ktorí mi s ním pomáhali, ma už ďalej odviezť nemohli. Sú to samé cenné kusy, kvôli bombardovaniu som ich pred dvoma rokmi z Wuppertalu priviezla k známym sem do Gumbinnen. Toto sú len malé veci, veľké kusy ešte stoja tam naproti vo dvore.“ Prešli sme cez cestu, aby som sa na nábytok mohol pozrieť. Išlo o osem obrovských kusov nábytku, medzi nimi prinajmenšom stokilový dubový príborník. Nevedel som si predstaviť, ako tie veci mohla dostať von z horiaceho mesta z troch strán obkľúčeného nepriateľom. Potom sme sa presunuli späť na kraj cesty, chceli sme sa pokúsiť zastaviť jedno z vojenských áut, lebo fungujúcu špedičnú firmu by sme už asi ťažko hľadali. Medzi rečou som sa nesmelo pokúsil dámu presvedčiť, aby odcestovala bez nábytku, ale o niečom takom nechcela ani počuť. Jej manžel padol, deti nemá, jej dom bol zničený – toto je jediné, čo jej ešte patrí a na čom jej záleží.

Kým sme sa rozprávali, objavili sa nízko nad mestom ťažké lietadlá. Nechcel som veriť svojim očiam, keď som videl, že sa všetci vojaci do jedného ako lusknutím prstov rozpŕchli do okolitých domov. Vonku ostali len civilisti. V tej chvíli sa už však nad nami spustil rachot a blesky. Ach, áno! To sú Rusi! A tak blízko! Z takej malej vzdialenosti sme ich ešte za bieleho dňa nevideli. Lietadlá urobili oblúk a spustili paľbu na stanicu. Až vtedy sa konečne ozvalo naše protilietadlové delo. Ťažké ruské stroje stúpali a klesali ako lode na šírom mori a zatáčali smerom na východ, so stíhačkami v tesnom závese. Obor stiahol chápadlá, akoby sa popálil. Ale prvý krok urobil a rozrazil pri ňom dvere dokorán. Na spiatočnej ceste do nemocnice mi do tváre dýchal ľadový vzduch.

Poobede všade zavládlo ticho. Len vysoko na oblohe neviditeľné lietadlá odvážne rysovali svoje kondenzačné pásy. Ešte raz som sa v hlbokom snehu prešiel slnkom ožiarenou krajinou, cez cvičisko a pozdĺž rieky. Chocholáče tam z kríkov ozobávali červené bobule. Nikde ani človiečika, všetci už odišli.

Za tmy som ešte raz zašiel do nášho kostola. Od bombardovania z minulého leta sme sa tam každý deň schádzali k večernej pobožnosti. Dvere sú vylomené, od hlavného vchodu siaha až k laviciam snehový závej. Sadol som si pod kazateľnicu a na rozlúčku som zaspieval evanjelickú pieseň „Moja najkrajšia ozdoba a klenot na zemi si Ty, Pán Ježiš, veď ma, Pane môj“.

20. januára

Vydal som sa na prieskum do okolia železničnej stanice a narazil som tam na nábytok dámy zo Západu, ešte bol všetok pokope. Ona sama bola zaneprázdnená balením menších predmetov do niekoľkých praktických balíkov, ktoré mala v pláne expresne odoslať vlakom. Odprevadil som ju na stanicu. Hemžilo sa to tam ľuďmi, ktorí ešte chceli poslať svoje debny a kufre. Keď sme stáli v dlhom rade pred okienkom, ozvalo sa odrazu tresknutie a okolo uší nám presvišťali kúsky okenných skiel. Ľudia sa rozbehli k východu, potom sa pozreli hore, skryli hlavy medzi plecia a spomalili. Chytil som svoju spoločníčku za ruku a bežali sme preč. Nad nami viselo vo vzduchu desať, možno dvanásť bojových lietadiel, pripomínali drakov. Prešli sme cez priestranstvo pred stanicou a skočili do zákopu medzičasom už preplneného ľuďmi. V tom istom okamihu spadli na zem s ohromným hukotom bomby. Chvíľa ohlušujúceho praskotu a treskotu – a potom ľudský prúd zase vyvrel zo zeme a bleskurýchlo sa rozvetvil do všetkých strán. Na chodníku vedľa nás ležali dva mŕtve kone, ešte sa z nich parilo. Hotel v pozadí, rozstrieľaný na rešeto, pripomínal papierovú kulisu. Všade bolo počuť praskanie ohňa. Mysľou mi prebleskli spomienky na šťastné detské roky. Chodil som na tieto miesta často, vždy, keď sme sa po zápase vracali z Trakehnen do Insterburgu. Teraz svetom kráča posledný súd.

Stanica zatiaľ nedostala zásah. Stoja tam nemocničné vlaky s mnohými ranenými. Naša protilietadlová obrana tentoraz mlčala. Aj letisko je vraj už úplne prázdne. Idúc po Gdaňskej ulici som si všimol, že sa blížia ďalšie bojové lietadlá. Skočil som do pivnice akéhosi prázdneho domu a počkal som, kým zhodia svoje bomby, tentoraz zrejme bližšie k centru mesta. A potom som zrazu videl, ako vo veľkom počte kmitajú sem a tam juhovýchodne od nášho mesta. Tam teda bude front a k mestu sa blíži ďalšia jednotka. Vtedy sa odniekiaľ vynorili tri stíhačky a nalietavajúc zo západného smeru sa vrhli priamo na nepriateľa. Masívne stroje poletovali hore-dole ako kŕdeľ divých kačiek napadnutý sokolmi a potom spolu tesne nad domami viedli súboje. Nad hlavami nám presvišťali dve stíhačky vzdialené jedna od druhej len zopár metrov, zadná vypálila do tej pred ňou neprerušovanú dávku. Priamo pred našimi očami z tej prvej ostala len kostra. Videli sme pilota, ako zoskočil tesne pred sýpkami a tvrdo dopadol na zem skôr, než sa mu stihol otvoriť padák. Jeho horiaci stroj letel ďalej, jeho prenasledovateľ sa otočil strmo nahor.

Keď som sa obzrel, uvidel som vedľa seba našu mladú sekundárnu lekárku, budem ju volať Doktorka. Práve prišla z Königsbergu, kam sme ju poslali, aby sa tam zotavila z ťažkého záškrtu. Dlho však nevydržala, poháňaná nepokojom sa v noci po vedľajších cestách dostala vojenskými autami až do blízkosti nášho mesta. Tam ju strhol prúd utečencov, čo mal namierené opačným smerom, a takmer sa otočila späť, lebo jej tvrdili, že Rusi sú už v meste. Teraz sa spolu tešíme, že sa jej sem podarilo dostať, hoci tu u nás už vlastne nemáme prácu.

Okolo tretej sa rozozneli húkačky, namiesto sirén, ktoré už nefungujú, a oznámili zvyšku obyvateľov, že má definitívne opustiť mesto. Odprevadili sme posledné sestričky na stanicu, kde v oblaku pary čakal posledný vlak, a keď sa v padajúcom súmraku pomaly rozbiehali z ohrozeného prostredia stanice smerom na západ, s uľahčením sme im kývali na rozlúčku. Na peróne s nami zostala dáma zo Západu, už predtým nás vyhľadala v nemocnici a pomohla nám odtlačiť na stanicu kuframi sestier naložené vozíky. Medzičasom sa duševne i fyzicky zbavila svojho nábytku a so smiechom nám sľubovala, že len čo sa naskytne ďalšia šanca na odvoz, odíde aj ona.

Po návrate do nemocnice sme sa v kuchyni ešte raz poriadne dosýta najedli. Skrine boli pootvárané a zo všetkého ešte čo-to ostalo. V ostatných mesiacoch sme sa v duchu lúčili každý deň, a tak sme teraz vôbec neboli smutní. Posledné hodiny jednej epochy treba prežiť s jasnou a veselou mysľou. Boh od nás žiada naspäť to, čo nám zveril do rúk, a pýta sa, ako sme s tým naložili.

Neskoro večer nás prišiel svojím autom vyzdvihnúť šéf našej nemocnice. Za nami išlo nákladné auto Červeného kríža, ktoré sme naplnili najcennejšími vecami z našej operačnej sály. Medzitým priletelo niekoľko ďalších lietadiel, zhodili svetlice a zápalné bomby. Na ulici stáli ozbrojení príslušníci domobrany a pozorovali nás. Nakoniec som na auto hodil svoj bicykel a potom sme sa pomaly pohli z požiarmi osvetleného mesta, vyhýbali sme sa rozvalinám budov a visiacim drôtom. Okolo polnoci sme dorazili do Gerdauen. Zvolili sme obchádzku, aby sme sa vyhli prúdu utečencov a vojenských áut tiahnucich opačným smerom, predsa len sme však nečakali, že budú vedľajšie cesty až také prázdne. Nikde ani jediné vozidlo, nikde ani len náznak toho, že by ešte bola akákoľvek snaha brániť túto stranu Východného Pruska. Ísť tade bolo ako pohybovať sa krajinou nikoho.

Ráno okolo štvrtej sme v treskúcej zime dorazili do Königsbergu. Pred očami sa nám vynoril strašidelný obraz zasnežených trosiek Sackheimu. Potom sa naše cesty rozdelili. Pre začiatok som sa ubytoval u Doktorkiných rodičov v Juditten, jednom z predmestí Königsbergu.

PEVNOSŤ KÖNIGSBERG

21. január — 8. apríl 1945

Nedeľa, 21. januára

Aký žiarivý zimný deň! Záhrady sú pokryté hrubou vrstvou snehu, koly plotov majú vysoké snehové čepce, deti sa sánkujú. Vydal som sa po Kastanienallee na ústredie Červeného kríža a stretol som tam svojho šéfa. Pri veľkej mape sme si vypočuli prednášku o vojenskej situácii. Ak by mal človek usudzovať podľa nej, nebol dôvod na obavy. Führer rozkázal udržať Východné Prusko a v prípade, že by Rusi prekročili Vislu a oblasť odrezali – taká myšlienka mi zatiaľ ani len nenapadla –, ostane ešte stále otvorená morská cesta. Zbožne počúvame a nepýtame sa, ako si túto cestu pre niekoľko miliónov ľudí, uprostred zimy, máme predstaviť.

Z lekárskej komory, kde som sa bol uchádzať o prácu, ma poslali na hlavnú stanicu, kam dorazil transport s ranenými civilistami. Niekde v okolí Tapiau jeden z vlakov zasiahli bomby alebo snáď narazil na mínu. Všetko sa odohralo natoľko rýchlo, že nikto nebol schopný povedať, čo sa vlastne stalo. Lekár a niekoľko sestier už obväzovali ranených a zariaďovali ich presun do nemocníc v okolí. Jedna zo sestričiek, s ktorými som hovoril, mi šeptom prezradila, že ruské tanky sa z juhu dostali až po Elbing a vlaky smerujúce na západ už neprechádzajú. Na chvíľu sa mi zastavil dych – to znamená nemožnosť skontaktovať sa so všetkými tými miestami, ktoré zamestnávajú moju myseľ. Rodičia, brat, sestra, švagor – už sa o nich nebudem môcť postarať, ak by bolo treba. „Veľké zvieratá už letia aj so svojou batožinou,“ utrúsila sestrička, keď sa nám nad hlavami prehnalo niekoľko dopravných lietadiel. Vďakabohu! Konečne sú preč. Bude sa tu dať znova slobodne dýchať.

Doktorka mi prišla pomôcť. V budove stanice aj pred stanicou sa neustále zhromažďujú skupiny utečencov z východných častí územia, občas v neobvyklých zostavách. Napríklad dnes som sa nechtiac ocitol v hlúčiku pätnástich Poliek tesne pred pôrodom. U troch z nich sa už pôrod rozbehol. Dočasne sme ich umiestnili v novinovom stánku, potom sa pre ne konečne našlo slušné ubytovanie v barakoch pre cudzincov hneď za stanicou.

Už sa stmievalo, keď sme sa na bicykloch vrátili do Juditten. Cestou sme sa zastavili na neurologickej klinike a navštívili jej šéfa, ktorý je ako vyšší sanitný dôstojník do určitej miery oboznámený s vojenskou situáciou. Podľa jeho informácií už Rusi postupujú k línii Deimy! Línia Deimy! Ako honosne to znie! V duchu si kladiem otázku, či si nepriateľský gigant vôbec všimne, že prelomil obrannú líniu, keď sa dostane až do toho krásneho malého údolia. Minulú jeseň tam boli väzni nasadení na stavbu Východného valu. Vyrúbali stromy v parkoch na západnom brehu, zrezali a spevnili svahy, okolo dedín vykopali kruhové priekopy – tak okolo každej obce vznikol takzvaný ježko. Teraz je celá táto oblasť pravdepodobne obsadená domobranou s brokovnicami v rukách a s protézami namiesto nôh.

22. januára

Predpoludnie som trávil na predmestí, v Ponarth. Miestnu reštauráciu Südpark, tú veľkú sklenenú škatuľu, sa chystajú prebudovať na núdzovú ubytovňu pre chorých a ranených, ktorých sem majú priviezť z vidieka. Momentálne sa tu denne podáva strava trom tisícom pracujúcich. Keď som vedúcemu reštaurácie povedal o plánovanej zmene, vyzeral veľmi spokojne, to veľké množstvo stravníkov preňho zjavne znamenalo veľkú záťaž. Žiadni pacienti ešte nedorazili, zatiaľ prišlo len niekoľko chlapov, ktorí majú do budovy preniesť núdzové lôžka nastohované v neďalekej škole.

Keďže som mal celé popoludnie voľné, využil som ho na návštevu príbuzných v Preyli. Cesta tam bola ako vymretá, bol som jediný, kto kolesami bicykla kreslil čiary do nedotknutého snehu. Aj nové letisko, popri ktorom som prechádzal, vyzerá, akoby sa už vôbec nepoužívalo. Vpravo a vľavo od cesty sú v poliach zákopy. Moji príbuzní sú ešte stále tu, po dlhšom hľadaní som v jednom z kútov domu obsadeného vojskom našiel svoju tetu. O čosi neskôr sa zjavil aj strýko, vrátil sa z vychádzky na sivkovi Jaromírovi. Ešte nemajú pevne stanovené plány a nevedia ani to, ako sa rozhodla ich dcéra, ktorá býva sto kilometrov od nich a s ktorou sa už nemôžu telefonicky spojiť.

Večer sme spolu príjemne posedeli, netrápili sme sa tým, čo nás čaká. Po tom, čo v boji postupne padli všetci bratia a synovia tohto domu, niekdajšia nádej krajiny, ktorej sme súčasťou, už nie je dôležité, čo sa s nami stane. Prenocoval som u nich a predstavoval som si tie najkrajšie chvíle, ktoré sme v tom dome zažili.

23. januára

Keď som ráno prišiel na königsbergskú stanicu, bolo široké priestranstvo pred ňou preplnené ľuďmi. Husto vedľa seba stáli vrchovato naložené rebrináky a z vedľajších ulíc ustavične prichádzali ďalšie a ďalšie. Opraty držali v rukách väčšinou ženy. Radšej ani nerozmýšľať, ako to celé dopadne. Vlaky zo Západu sa vracajú, prejazd je už uzavretý. Prejazdná zostáva už len cesta do Pillau. Ale ľudí akoby to zatiaľ ešte neznepokojovalo. Bez náhlenia, len dávajúc pozor na autá pred nimi, sunú sa ulicami a snažia sa niekam zaradiť.

Hagerbergský farár Müller, u ktorého som sa cestou na chvíľku zastavil, ma zaviedol do veľkej miestnosti, kde mnohí z týchto utečencov nocovali. Bolo medzi nimi niekoľko chorých, mal som ich vyšetriť. Aj tam panoval pokoj a poriadok, akoby šlo len o branné cvičenie. Nadobudol som dojem, že nikto z prítomných nemá predstavu o tom, ako na tom v skutočnosti sme. Jedna zo žien predo mňa natiahla nohu s kŕčovými žilami a veľkým vredom predkolenia. Má ten vred už niekoľko rokov, ale doteraz nemala čas nechať si nohu ošetriť. Mám to urobiť ja a hneď teraz. Snažil som sa jej vysvetliť, že dôležitejšie bude najprv sa dostať preč z Königsbergu. Ošetriť sa môže nechať neskôr, keď bude mať väčší pokoj. „Kam sa chcete dostať?“ spýtal som sa jej. Nevie, vie len, že sa všetci musia dostať do Ríše. A potom ešte prekvapivo dodá: „Führer nedopustí, aby sme padli do rúk Rusom, to nás radšej splynuje.“ Ukradomky som sa rozhliadol okolo seba, čo na to ostatní, ale zdalo sa, že tá veta nikoho z prítomných nevyrušila. Milý Bože, pomyslel som si, my ľudia ti musíme tak nesmierne dôverovať!

Koniec ukážky