Ale čo sa teraz nazýva Postmodernizmom? Nemôžem ponúknuť nijakú exaktnú definíciu, presne tak málo, ako môžem pre seba definovať Modernu. Výraz sa totiž medzitým stal obehovým. Začal vznikať ako kódové slovo pre tendencie v divadle, v modernom tanci, v hudbe, vo výtvarníctve aj architektúre, v literatúre a literárnej vede, vo filozofii, psychoanalýze a dejepisectve, ba objavil sa v kybernetike aj v prírodných vedách.

I. Hassan

Dovoľujeme si vám všetkým cteným, pocteným i pravdivým oznámiť, že dňa 31. decembra 1996 o 24.00 zahynie postmoderna na Slovensku. ... Oficiálna smrť nastane (nastáva, nastala) z dôvodu staroby, bezúčelnej nemohúcosti čokoľvek povedať a totálneho vyprchania postmoderny ako biologického, jazykového, estetického a každého ďalšieho druhu.

M. Kasarda (1997)

Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www. ibookmarket. sk

www. ibookmarket. cz

ebook Copyright © 2012 iAdverti

ebook creator © 2012 iAdverti

All rights reserved.

Vydalo Literárne informačné centrum

Námestie SNP 12, 812 24 Bratislava,

www.litcentrum.sk

Zodpovedná redaktorka Miroslava Čierna

Návrh obálky a graﬁcká úprava Dušan Grečner

© Viliam Marčok 2010, Cover design © Dušan Grečner 2010

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www. iadverti. com

ISBN 978-80-8119-051-3

[....]

Ak si osvojíme princíp anestetiky... staneme sa na jej

základe alergickí, ale aj odolní proti obmedzeným,

bezduchým a malicherne smiešnym prechmatom, proti

prirovnávaniu jedného typu k mierke iného typu, proti

tejto elementárnej chybe v situácii plurality...

W. Welsch, Estetické myslenie

Odrody bezbrehého postmodernizmu smerujú od zmesí

univerzálnych omáčok až k elegantnej kultúrnej móde,

miešajúc všetko, čo nie je štandardne racionálne,

s exotickými prímesami. Šíri ľubovôľu a zahmlieva

významy. Jeho kritika neposkytuje žiadnu analýzu, ale

len naznačuje a predpokladá.

W. Welsch, Naša postmoderná moderna

Postmoderné umenie prekračuje modernistickú

zásadu špeciﬁckosti každej jazykovej hry a výrazným

spôsobom sa orientuje na modus plurálnych podnetov

a stvárnení... Dáva pozitívne podnety na spoluprácu

a polemiky, aby sme neuviazli v „anything goes“

(„všetko ide“, „čokoľvek je dovolené“; V. M.), ktoré

síce nosí masku plurality, no v skutočnosti mení všetko

na guláš.

M. Petříček jr., Úvod do literární vědy

POKUS O PRELET ROZRASTAJÚCIM SA LABYRINTOM

(alebo problematický pokus o náčrt „antipoetiky“ postmoderny)

Pár takmer nemohúcich slov na úvod

Pokus o spísanie anti/poetiky literárneho ne/hnutia, ktoré sa usiluje byť „programovo antiprogramové“ a podstatnú časť energie na svoju „permanentnú imanenciu“ (I. Hassan), t. j. priam kozmicky nekonečný „rozrast“ (L. Novomeský), sa rozhodlo čerpať z odvahy de/konštruovať – v derridovsky tvorivom zmysle – všetky doteraz vytvorené literárne konvencie a postupy, ba dokonca si, ako uvidíme, trúfa písať v ich trhlinách a na ich odvrátených stranách, a ktoré si svoju nedeﬁnitívnosť a nedeﬁnovateľnosť bráni navyše aj tak, že svoje príležitostné sebareﬂexie zaťato uskutočňuje len v „antisystémovom“ jazyku, pričom autori do svojich esejistických úvah zámerne ad hoc vplietajú momenty sebairónie, omylu a mystiﬁkácie atď. – takýto pokus nemôže nebyť dopredu beznádejný, ba dokonca aj trúfalo arogantný.

Ak si aj napriek tomu trúfam „vlietnuť“ do tohto „labyrintu“, neustále sa rozrastajúceho nielen do šírky, ale aj do hĺbky a výšky, tak je to len preto, že na jeho až hieroglyﬁcky

Historické vzdelanie našich kritikov už nedopúšťa, aby nasledovali účinky vo vlastnom slova zmysle – dôsledky pre život a napredovanie: na to, čo je napísané najčernejšie na bielom, okamžite položia pijak, po najjemnejšej kresbe prejdú širokými ťahmi štetca, čo má byť vylepšením: a znovu sa im podarilo čosi vybaviť. Ich kritické pero neprestáva roniť atrament, pretože už nad ním stratili všetku moc, nie oni vedú pero, ale pero vedie ich. Oná bezuzdnosť kritických výlevov, nedostatok opanovania sa, – to je to, čo Rimania nazývali impotentia – všetko to signalizuje slabosť novodobej osobnosti.

F. Nietzsche

nečitateľnom povrchu, či skôr v jeho planetárne nestálej vnútornej atmosfére, vidím jedno nádejné miesto vstupu. Vyznačilo mi ho moje presvedčenie, že nech sa ľudský text zaoberá čímkoľvek: nádherou existujúceho sveta, sexom, telom či Kozmom, nádejami, ktoré človeku poskytuje viera, odvážnymi konštrukciami rozumu, priepastnosťou citov, nevídanosťou výtvorov fantázie či slabosťou slova – čo všetko sú len rôzne sublimácie tragického existenciálneho pocitu, vyplývajúceho z poznania svojej neodvrátiteľnej individuálnej smrteľnosti – vždy je to len pokus zobraziť momentálnu predstavu o človeku a obsiahnuť jeho možnosti a tajomstvo. Desiatky interpretačných sond do literárnych textov najrôznejších žánrov a období vycibrili – aspoň dúfam – môj čitateľský zrak na od/čitovanie na prvý pohľad často aj nepostrehnuteľných posunov významov, vlásočnicových stôp skrytých differance/“odchiliek“ nadchádzajúcich zlomov, akými sa vpisujú do textov postupné premeny individuálne autorských aj dobovosmerových vízií človeka a sveta. Hlavnou ambíciou knihy je rozkryť pred zrakom bežných záujemcov o literatúru sled postupných transformácií významov a tvarov, prostredníctvom ktorých sa v „tele“ totalitnej (a realistickej) literatúry – zo smiechu aj výsmechu – počínala a rodila „postmoderne intertextuálna“ vízia človeka a z nej literatúra. (Anti)teóriu svetovej postmodernej literatúry aj jej názorový a kultúrny kontext si privolávam na pomoc len v tých najnevyhnutnejších prípadoch, pretože – s ohľadom na ‚fundamentalistov‛ a ‚fóbistov‛ – kladiem dôraz na vznikanie postmoderny v našej literatúre takpovediac z vlastných zdrojov. Postmoderna napokon aj ‚literárneho kritika‛ (toto anglo-americké označenie sa mi zdá primeranejšie ako z Nemecka pochádzajúce „literárny vedec“) stavia pred výzvu permanentnej otvorenosti prístupu a pohotovosť k zaujímavej improvizácii si cení viac ako dôkladnú prepracovanosť konceptov...

Ak v nadpise tejto knihy rozpoznáte narážku na grécky mýtus o Daidalovi a Ikarovi, nepomýlite sa. Aj ja som pri svojom pokuse vymaniť sa z labyrintu a chaosu novej literárnej skúsenosti v podobnej situácii: tiež si musím zostrojiť „krídla“ z mne nepatriaceho „peria“ a „vosku“. Postmoderná skepsa ma však, dúfam, už dostatočne varuje pred ikarovsky márnomyseľným pokušením vzlietnuť až k „slnku“ božsky absolútneho poznania. Neláka ma totiž cesta reﬂektovania kategoriálnych estetických vlastností postmoderny, ktorou sa u nás tak odvážne vydal T. Žilka. Môj zámer je omnoho skromnejší: konfrontovať svoju doterajšiu čitateľskú zručnosť s praxou o postmodernistické písanie sa pokúšajúcich slovenských autorov. Tu vidím ďalšiu šancu na stretnutie a porozumenie, pretože každá ľudská skúsenosť je – napriek všetkej svojej osobnostnej jedinečnosti a transcendentnosti – aj jednotkovo konečná (či, ako by napísal P. Zajac, „singulárne limitná“), a teda aj pre inú skúsenosť vždy aspoň do istej miery aj otvorená a dostupná.

Avšak pri hľadaní nadpisu som myslel aj na názov ﬁlmu Prelet nad kukučkiným hniezdom. Jednak preto, že aj sama postmoderna sa podobne ako kukučie mláďa zrodila „v cudzom hniezde“, živí sa „cudzou stravou“ a vytláča „pôvodných obyvateľov z ich hniezda“. Jednak preto, lebo už z naznačenej povahy postmoderny vyplýva, že ani tento text nemôže byť v jej „hniezde“ ničím iným ako „kukučkovsky cudzím vajcom“. Rečou postmodernej literárnej reﬂexie povedané: nevyhnutne bude popri miestami výstižných interpretáciách aj jej falšovaním. Dúfam len, že sa z tohto bádania/tápania vyliahne čosi živé, či aspoň (postmoderne?) pestré a zaujímavé.

Október 1998

[PÁR NÁDYCHOV NA NOVÝ VZLET

Ak zatiaľ nenájdeš nič tu na chodbách, otvor dvere, ale

ak nič nenájdeš ani za dverami, sú ešte iné poschodia,

a ak nenájdeš nič ani hore, nijaké nešťastie, vojdi na

iné schodisko. Dokiaľ neprestaneš kráčať, dovtedy sa

schody neskončia, pod tvojimi stúpajúcimi nohami

stále rastú nahor.

Franz Kafka, Obrancovia

Táto kniha má svoju históriu. Začala vznikať, keď som bol v decembri 1989 poverený vedením oddelenia teórie literatúry v bývalom Literárnovednom ústave SAV. Keďže v oddelení boli pracovníci skúmajúci slovenskú aj inonárodné literatúry a zároveň som predpokladal, že postmodernistické tendencie sa dostanú do centra pozornosti mladších spisovateľov, rozhodol som sa na hlavnú úlohu oddelenia navrhnúť výskum postmoderny. V atmosfére pravidelných stretnutí a otvorenej výmeny názorov oddelenie za pol roka vytvorilo 12 štúdií. Sám som napísal štúdiu Literárnohistorické aspekty postmoderny, v ktorej som sa pokúsil načrtnúť postup typologickej diferenciácie od avantgárd 20. a 30. rokov cez tzv. druhé avantgardy k postmoderne, pretože v atmosfére nastupujúcej

Vláda rozumu v dejinách musí byť zlomená, predstavu lineárneho progresu treba odmietnuť, rutinné prijímanie umenia odstrániť. Tým sa ruší pracovné delenie medzi umením a filozofiou. Ruší sa aj rozdiel medzi umením a životom. K svojmu právu prichádza dionýzovský princíp a s ním mýtus, o ktorom Nietzsche povedal, že by dokázal zlikvidovať individuáciu ako príčinu zla a umenie uspôsobiť ako radostnú nádej, že toto puto bude zlomené.

W. van Rijen

úplnej postmodernej roz/zvoľnenosti sa jej rozpoznávanie zdalo pre ďalší postup kľúčové. Štúdie vyšli v monotematickom čísle Slovenskej literatúry, 1990, č. 6, čo možno považovať za začiatok seriózneho výskumu tohto fenoménu u nás.

Narastajúce vnútorné rozpory medzi slovakistami a ‚svetovistami‛ násobené rivalizáciou politických orientácií vznikajúcich medzi pôvodnými zamestnancami, neustále menenie zásad hodnotenia ľudí atď., nevytvárali priestor na sústredenú prácu, čo ma znechucovalo. Preto som v júli 1990 prijal ponuku prejsť na Katedru slovenskej literatúry a literárnej vedy Univerzity Komenského. Ústav sa napokon rozpadol na Ústav slovenskej literatúry a Ústav svetových literatúr, oddelenie teórie literatúry zaniklo a s ním aj výskum postmoderny... Zostal však mne – ako vnútorná výzva aj záväzok. Zahrnul som ho do kurzu prednášok z historickej poetiky a postupne som publikoval veľkú väčšinu úvah, ktoré tvoria túto knihu. Začiatkom roku 1997 ma oslovil A. Halvoník, aby som ich zhrnul a vydal vo Vydavateľstve Spolku slovenských spisovateľov. Zámer stroskotal na odmietnutí grantových komisií: stará odmietla udeliť grant preto, lebo predmetom záujmu boli najmä ‚nenárodní‛ autori ako Vilikovský, Mitana, Macsovszky atď.; nová preto, že osem štúdií bolo publikovaných v Slovenských pohľadoch... Medzitým sa vynorila príležitosť realizovať iný projekt – dejiny literatúry po roku 1945, ktorý bol tiež splatením dlhu zo začiatku 90. rokov; ‚nadobudol‛ som si ho sériou desiatok prednášok po knižniciach, školách a pedagogických ústavoch a dvoma štúdiami, ktorými som prispel do zborníka Biele miesta slovenskej literatúry (1990,1991). Problematiku postmoderny som nemohol obísť ani pri sledovaní Ciest slovenskej literatúry druhou polovicou 20. storočia, ako znie pôvodný názov Dejín slovenskej literatúry III (2004, 2006).

V podrobnejšej rekonštrukcii sa jednak v ‚toku‛ socialistickej literatúry neočakávane objavili početné ‚ostrovčeky‛ tendencií k postmodernizácii písania [v náznakoch už vari v Bednárovom románe Sklený vrch (1954), určitejšie v Tatarkovej fantastickej poviedke Démon súhlasu (1956), v Slobodovom Narcise (1965), v Hrúzovej knihe Dokumenty o výhľadoch (1966), v Jarošovej knihe poviedok Menuet (1967) atď.]. S ich pribúdaním sa na jednej strane začala medzi nimi črtať istá súvislosť, no na druhej strane sa priestor medzi nimi – paradoxne – stále viac rozrastal, diferencoval a problematizoval. To bola takpovediac teoreticko-konceptuálna výzva. Na seminároch zo súčasnej literatúry som sa zároveň presvedčil, že tzv. „rozbité“ postmoderné texty sa stretali s neskrývanou nevôľou väčšiny poslucháčov, ktorí sa nechceli vzdať pohodlnej konvencie prvoplánového „obsahistického“ a „realitou overovaného“ čítania. Presun pozornosti od slova k textovým celkom, od vzťahov ku „skutočnosti“ k vzťahom vnútri textu, od vyhraneného názoru k aporicky nerozhodnuteľnému atď. v písaní sa im zdal (a ešte stále zdá) „mätúci“ a „nehorázny“. Najnaliehavejším problémom sa ukázalo, ako tých, ktorí budú desaťročia učiť čítať mladých ľudí, aspoň uviesť do tohto „iného“ – postmoderného – čítania. Náročnosť zámeru spočívala v tom, že postmoderna nemá tzv. „sformulovanú“ či „programovú“ poetiku, ktorú by si bolo možno jednoducho zapamätať. Postmoderna je skôr konglomerát stále sa meniacich postupov od sebaprezentácie autora cez tvorbu „textov-v-textoch“ až po nové spôsoby ich od/čitovania. Ale bez nahliadnutia do ‚alchymistických‛ procesov tohto iného ‚režimu‛ tvorby postmoderných textov a ich zmyslu zostávajú tieto postupy len hromadou bizarných schválností. Tieto pedagogické ohľady ma viedli k tomu, že som sa – „protipostmoderne“ – úplne nevzdal ambícií uchopiť problematiku našej literárnej postmoderny relatívne v celej jej rozľahlosti a aj s istou historicko-typologickou určitosťou. Túto poplatnosť literárnohistorickému a pedagogickému konceptualizmu som sa pokúsil aspoň ‚prečiarknuť‛ sériou – neraz protikladných – citátov, ktoré bežia naprieč mojimi textami. Touto textovou inštaláciou chcem pripomenúť skutočnú situáciu našej mysle, ktorej aj do stavov najväčšieho sústredenia prenikajú cudzie (nenáležité, ‚meteorické‛) informácie a ktorú v momente, keď sa rozhodne svoje uvažovanie uzavrieť, pohyb vonkajšej reality aj cudzích vedomí prekračuje...

Aj naša literárna postmoderna – napriek všetkej svojej insitnosti a habkavosti – je, ako sa, dúfam, presvedčíte, natoľko rozmanitá, dynamická aj nezdeﬁnitívniteľná, že si v tomto poschodovom aj pohyblivom labyrinte môže, ba musí každý sám pre seba prešliapať svoju cestičku. Čiže nájsť svoje obchádzky, preliezky či ‚prelietky‛ ponad steny a zákazy uzatvárajúce nami objavené slepé uličky. A každý sám si musí nájsť v tomto kaleidoskopickom labyrinte svoje farebné kombinácie, svoje zóny rozkoše, ale aj svoje temné priestory šokov a strachu, svoje praniere, kde bude podstupovať tortúry zdierania z (aj vlastnej) kože či vykosťovania cudzích ‚o(d)porných‛ názorov. Pre toho, kto sa nevzdá vyše tritisícročného očakávania, že literatúra nám má

Audiovizuálne médiá, ktoré dnes v kultúrnej premávke dominujú, príliš neprajú disciplinovanému rozvíjaniu myšlienok, ale dávajú skôr priestor mihotavému striedaniu nálad, inštinktívnych postojov a prekvapivých optických šokov. Divák strhávaný rytmom, v akom sú mu obrazy predkladané, nestačí posudzovať ich zmysluplnosť, stráca kontrolu nad vlastným vnímaním a namiesto toho, aby sa dopracúval k poznaniu, podlieha dojmom.

V. Šlajchrt

poskytovať len zážitky povznášajúcej Krásy, a neprijme krutú pravdu života, ktorá nás učí, že niet deﬁnitívnych riešení (sú to len krátkodyché utópie) a konať nás núti skôr bolesť a zlo ako Krása a Dobro, zostane tento labyrint – žiaľ alebo chvalabohu? – nepriechodný, nepriehľadný a hrozivo nepriateľský...

Za trinásť rokov u nás nezoslabla intenzita odporu proti roz/rušujúcej trúfalosti postmodernistov, ale ani ‚životnosť‛ naivných pokusov považovať postmodernu v literatúre za číru osobnú svojvôľu. Ak by som si namýšľal, že týmito poznámkami na okraj a pomedzi čosi na tomto ‚fóbicky/naivnom‛ stave zmením, prestal by som byť – čo aj len akokoľvek čiastkovým a autosugestívnym – znalcom literatúry aj ‚postmodernistom‛. Znalcom by som prestal byť preto, lebo by som musel zabudnúť na výnimočnú výkonnosť „tráviaceho traktu“ našej literárnej tradície, ktorý dokázal „stráviť“ či na svoj spôsob „prevrátiť“ aj tie „najnestráviteľnejšie“ experimenty a „excesy“ svetovej literatúry (napr. klasicizmus, romantizmus, naturalizmus či surrealizmus). ‚Postmodernistom‛ zas preto, že by som nevidel, ako v tomto fóbicky hypervýkonnom odmietaní a „stravovaní“ – ktoré je vždy aj „o/travovaním“ v oboch významoch! – je mimovoľne aj niečo postmoderne komické a oslobodzujúce...

Pochopiteľne, za trinásť rokov vyšli nové postmoderné knihy a aj ja som prečítal ďalšie zahraničné úvahy o postmoderne, a tak na jej problematiku u nás dnes dovidím „lepšie“ a neraz aj inak. Ak by som tento posun literárnej praxe aj nazerania ne/v/písal do starších textov, boli by už do značnej miery neaktuálne a rozdiel medzi nimi a najnovšími esejami by zostal nezdôvodneným hiátom. Na lepšiu orientáciu všetky nové dodatky a štylizácie uvádzam v hranatých zátvorkách. Trojbodkami v hranatých zátvorkách označujem miesta, na ktorých som pôvodný text vynechal.

Na druhej strane ponechávam pôvodné termíny/metafory ako stopy spomenutej kryštalizácie názorov. Tak, napríklad, aj postupný prechod od mechanického prepisu francúzskej metafory deconstruction v podobách de/konštrukcia a de(kon)štrukcia až k prekladu našou metaforou roz/rušovanie je záznamom hľadania, ako v jednom našom výraze vyjadriť nerozčleniteľnosť postmodernistickej intencie „rekonštruovať búraním“, vyjadrenú vo francúzskom výraze. Možno aj trochu domýšľavo si trúfam tvrdiť, že moja metafora roz/rušovanie dokonca lepšie ako Derridova vystihuje najpodstatnejšiu časť úsilia postmoderny, ktorú napríklad A. Huyssen vidí v tom, že postmoderna popri „ničení“ moderny súčasne vrhá na ňu nové svetlo a prisvojuje si veľa jej estetických stratégií a techník, uvádzajúc ich a dávajúc do pohybu v nových konšteláciách.

Vstup do sféry inej literárnej praxe a uvažovania o nej si nevyhnutne vyžiadal aj hľadanie primeraného jazyka.

Kaleidoskopickú povahu postmoderny jednoducho nemožno opísať pomocou strnulých pojmov klasickej poetiky. Preto som musel siahnuť po ‚technologických‛ metaforách a po palimpsestovom rozpisovaní zasutých významov v slovách prostredníctvom zátvoriek (de(kon)štrukcia) alebo lomiek (roz/rušovanie) atď. Dúfam, že toto ‚násilie‛ na reči prebudí vašu vnímavosť voči novým aspektom postmodernej literárnosti.

Takto ma okolnosti donútili, že som svoj text musel – napriek všetkému úsiliu – nechať v stave provizórneho rukopisu alebo, ako sa dnes módne píše – dielom v stave zrodu (work in progress)...

P. S.

Záujemcov o nasledujúci text si dovolím zorientovať v mojom nezvyklom spôsobe citovania a poprosiť o pochopenie. Všetky cudzie texty – rovnako literárne ako „teoretické“ – , ktoré akceptujem, uvádzam v kurzíve bez úvodzoviek. Bežnými úvodzovkami („“) upozorňujem na zvraty a texty, ktoré preberám s výhradami. Zjednodušenými úvodzovkami (‚‛) uvádzam vlastné novotvary ponúkané do diskusie a ponechávané na voľbu čitateľa.

2009]

I. DVE DÁVKY TEORETICKÉHO TERORIZMU

Dve štúdie zaradené do tejto časti sú z hľadiska programového negovania totalizujúcich literárnoteoretických prístupov k literatúre postmodernistami – práve pre ich ‚dôsledný‛ konceptualizmus – nenáležité, ba zavádzajúce. Napriek tomu som ich nevyradil z dvoch dôvodov: jednak ako svedectvo toho, ako je ťažké vyvliecť sa z konvencií modernistickej literárnej vedy (konkrétne zo štrukturalizmu a historickej poetiky) a vstúpiť do kaleidoskopicky menlivého priestoru postmoderného esejizovania; jednak preto, aby som načrtol teoretickú platformu, z ktorej budem reﬂektovať našu literárnu prax a naše uvažovanie o nej. Posúdenie produktívnosti takéhoto postupu ponechávam na vás.

Pravdaže, ani sebareﬂexia postmoderny nestojí na jednom mieste. Po desaťročiach demonštrovania nedeﬁnovateľnosti, nedeterminovanosti, neohraničenej imanencie do minulosti aj budúcnosti atď. aj jeden z prvých zástavníkov postmodernizmu, Ihab Hassan, už v roku 1982 priznal: Postmodernizmus nie je žiadnou výnimkou a opäť, rovnako ako modernizmus alebo romantizmus, vyžaduje aj historické a teoretické deﬁnície (HASSAN 1982, s. 263). A dnes v ňom priznáva existenciu historickej a epistemickej sebareﬂexivity, ba aj nutnosť skúmať jeho ‚imanenciu‛ do súčasnej kultúry aj života aktuálne historicky (HASSAN 2001, s. 3, 6 – 7).