Viliam Klimáček

Vodka a chróm

(ukážka)

Kniha vyšla s podporou Ministerstva kultúry SR

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Viliam Klimáček, 2013
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2013
Design © Katarína Marenčinová, 2013
Jazyková úprava Sylvia Sachs
365. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-191-1 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-283-3 (ePub)

V NOVEMBRI 1989 PADLI KOMUNISTI TAK RÝCHLO, ŽE SME NESTIHLI ANI PRECHLADNÚŤ

V NOVEMBRI 1989 PADLI KOMUNISTI TAK RÝCHLO, ŽE SME NESTIHLI ANI PRECHLADNÚŤ. Vtedy sme mnohí podľahli falošnému pocitu, že dejiny sa dajú zmeniť ľahko, stačí len chcieť, mať teplé ponožky a riadnu zásobu papierových vreckoviek.

Zvonil som kľúčmi na Námestí SNP ako tisíce ostatných, a tak, ako oni, som sa obzeral, z ktorej strany na nás zaútočí Bezpečnosť. Neveril som, že nás nechajú na pokoji. Čakal som vodné delá, tatrovky s radlicami na vytláčanie davu, ozbrojencov so štítmi. A možno aj tanky ako na Námestí Nebeského pokoja v Pekingu. Prečo by sa režim vzdával bez boja?

V Bratislave nad hlavami davu sršali iskry a naše vzrušené telá sa jemne chveli, ako keď žabím stehienkom prechádza galvanický prúd. Cítili sme, že žijeme.

Dnes, po vyše dvadsiatich rokoch, mi občas napadne, ako by vyzeral môj život, keby aj na bratislavské námestie vošli tanky ako v Pekingu a drvili by nás ako telá čínskych študentov. Či by som vôbec prežil a ako by som žil, keby november 1989 dopadol ináč? Keby nebol Nežný, ale Krvavý?

Vieme, že tanky neprišli, že súdruhovia už opúšťali potápajúcu sa stranu, teatrálne vracali členské preukazy a šikovnejší z nich už v duchu počítali, koľko im vynesie premena ideológov na podnikateľov. A tí najšikovnejší už stáli na hraniciach republiky, ktorá sa ešte volala Československá socialistická, s kamiónmi plnými lacných počítačov z Tchaj-wanu, ktoré im zarobili prvý milión, pretože bezradní colníci ich pustili bez cla, aby nedajbože nebrzdili rozvoj mladučkej demokracie.

Takže čo by bolo, keby to tu nevyšlo? Kam by sa uberal môj osud? Bol by som odvážny? Zbabelý? Rezignovaný?

Díloval by som zubné kefky ako dnes? Musím sa predstaviť. Volám sa Roman Šuster, MUDr. uvádzam len na vizitkách a známi vedia, že som na titul alergický ako na chlad. Aj na novembrovom námestí som bol najteplejšie oblečený demonštrant.

Keď som sa s dvoma kolegami z nemocnice predieral k tribúne, Kňažko ani nemusel požiadať o koridor.

Všetci sa predo mnou rozostúpili sami. Vzbudzoval som veselý úžas ako obrovská guľa v oranžovej vetrovke, spod ktorej trčali dva svetre a lyžiarske otepľovačky. Na hlave som mal štrikovanú kuklu od mamy a na rukách palčiaky. Bolo chladno, ale nie zase tak, aby ostatní prišli v sibírskom outfite ako ja. Čo by u nich bolo recesiou, u mňa bolo otázkou života a smrti.

Alergia na chlad ma robila nepoužiteľným po tretinu roka a to, že som vôbec vyšiel na námestie, mohlo byť dôkazom mojej odvahy, keby nešlo o bohapustú zvedavosť. Všetci sme cítili, že sa deje čosi mimoriadne – a ak sa vo vašom živote tridsať rokov nedeje nič, čo by vybočovalo z priemeru, toto si nenecháte ujsť.

Najmä, ak ide o občiansku neposlušnosť. Zúčastňoval som sa dejín s pocitom, že raz budem mať čo hovoriť svojim deťom, nevediac, že ich nikdy mať nebudem. A keby aj, fotrove revolučné historky by odzívali ako nudu z čias, keď ešte neexistoval internet.

Kolegovia zo špitála presviedčali dav. „Má alergiu na chlad, pustite ho, prosím, je to invalid, invalid ide, miesto, prosím!“

Tak sme sa prepracovali až pod tribúnu a zblízka si vychutnali rečníkov. Boli medzi nimi aj herci, ktorých národ poznal z televízie. Svietili z obrazovky v pondelkových inscenáciách a v iné dni aj v zábavných programoch, nakrútených v slovenských kulturákoch, zaplnených pracujúcimi z miestnych tovární. Netušil som, aký má moja vlasť rozvinutý priemysel.

Herci, ktorí predtým do kamery nezáväzne žartovali, teraz rozhorčene soptili z tribúny, že režim zneužil ich tváre. Na obrazovkách to nebolo vidno. Vždy sa schuti smiali vtipom o svokrách a opitých vrátnikoch, ktoré im posielali diváci a oni ich brilantne prednášali. A vtipnejší vyhrávali.

Neviem posúdiť, nakoľko boli zneužití, bol som vtedy radový chirurg a ani dnes, keď som už len díler dentálnej hygieny, nie som bohvieaký mysliteľ. A televízor nemám a do divadla nechodím.

Na samom konci mítingu, keď sa už dav začal rozchádzať, som náhle pocítil auru. Môj záchvat sa vždy hlási vôňou kvasených uhoriek. Nepýtajte sa prečo. Neviem. Isto by bolo zaujímavejšie, keby som v aure cítil myrtu, ale nie som svätá Tereza, nemávam extázy, žiaľ, som len Roman Šuster a kvasené uhorky ku mne pristanú viac.

Zovrel som kamarátovu ruku. „Koxo...“

Chlad prenikol k mojim bunkám a ony začali produkovať extrémne množstvá histamínu. Začal som sa dusiť. Kvôli tomu so mnou šli tí dvaja.

Kolega vytiahol resuscitačný balíček. „Makáme!“

Odpadol som rovno pred tribúnou a hoci sanitka stála neďaleko, nebolo ju treba. Škoda. Prišiel som o životnú šancu mať aspoň chvíľu vlastný koridor. Rečníci si začali na mňa ukazovať.

„Je medzi nami lekár?“ zahrmel Milan Kňažko z oblakov.

Bol vysoko, až v nebi, o to vyššie, že som už ležal na chladnej zemi.

„Je medzi nami lekár, prosím?!“

V posledných chvíľach jasného vedomia sa mi chcelo zvolať. „Do riti, ja som lekár!“

A zomieram na anafylaktický šok. Moji kolegovia mi už pichali injekcie a námestím hrmel nezabudnuteľne spomalený hlas revolúcie. „Je...? Me... dzi? Na... mi? Le... kááár?!“

V posledných sekundách jasného vedomia som videl, ako sa zo mňa oddelila svietiaca oranžová guľa a premenila sa na postavu. Bolo to moje virtuálne dvojča, môj Viktor.

Vždy som sa chcel volať Viktor. Pred smrťou sa vraj človeku premietne na viečka zrýchlený film života. Neviem to posúdiť, zatiaľ som nezomrel, no umieral som už niekoľkokrát.

Uvidel som príbeh života, celkom rozdielny od môjho, uvidel som, ako prúd rozchádzajúceho sa davu odnáša moje dvojča do bočných ulíc, úplne opačným smerom, ako neskôr mňa.

O pár minút paralelný osud zanesie Viktora rovno k zásahovej jednotke, pred ktorou idú tri obrnené transportéry. Kým ma kolegovia nedajú celkom do poriadku, stihnem uvidieť jeho príbeh, začujem povely v slúchadlách a panický krik ľudí, prerušovaný dávkami guľometov, ktoré strieľajú z transportérov do davu a zabíjajú mužov a ženy, čo na chvíľu naivne uverili, že pravda a láska v tomto hnusnom štáte dokážu vyhrať.

Keď som znova začal vnímať rozostrené tváre, kolegovia ma postavili na nohy. Chvíľu sme len tak prešľapovali. Kňažko už predstavoval davu nejakého politického väzňa a mne sa zdalo, že môžem kráčať. Šlo to, kým ma pridržiavali za lakeť, ale kde má guľa vlastne lakeť? Obaleného v páperovej vetrovke ma kolegovia posúvali ako obrovskú loptu.

„Je mi dobre, naozaj,“ valil som sa.

Zamierili sme do najbližšej kaviarne. Pil som grog, rumová aróma ma šteklila v nose a privieral som oči, zdanlivo blažený z toho, že žijem, ale v skutočnosti dychtivý ešte uvidieť posledné obrazy Viktorovho príbehu.

Počas niekoľkých sekúnd som prežil jeho život od Krvavého novembra až dodnes. Často na tie výjavy spomínam, najmä, keď šoférujem. Je to najlepší liek proti mikrospánku, zaberá viac než káva s hlasnou hudbou dohromady.

Práve sedím za volantom firemného auta a vraciam sa zo služobnej cesty. V Slovinsku som uzavrel slušný kontrakt s najväčšou sieťou lekární, aj keď to už nie je, čo bývalo. Cez balkánsku vojnu nebrali nič, potom bol chvíľu boom, a teraz to ide zasa ku dnu. Môžem byť vôbec rád, že si ľudstvo ešte čistí zuby. Starí už len kvôli cenám u zubára a mladí kvôli bozkávaniu.

Šoférujem mercedes a myslím na to, že kedysi sa mi ponúkalo toľko krásnych možností a ja som žiadnu nevyužil. Mal som úžasných priateľov, stretol som niekoľko pozoruhodných žien, dokázal som sa nadchnúť knihami a filmami, ba dokonca som písal aj básne a splodil dve poviedky, ktoré uverejnil časopis pre modernú ženu. Zrejme preto, že som sa z ostychu vydával za autorku.

Raz možno napíšem príbeh o sebe, román o Romanovi, ktorému chlad zabil bunky a potom aj srdce. Bude to aj román o Viktorovi, ktorý nemal v novembri 89 toľko šťastia ako ja.

Kaviareň sa plnila ľuďmi z mítingu. Všetci mali pocit, že odteraz sa môže všetko. Že už je vyhrané. Ako malú vďaku za život som kolegom zaplatil šesť gruzínskych koňakov.

„Aha, Kňažko!“ zvolal ktosi.

Tribún revolúcie pred výkladom zápalisto debatoval s budúcim ministrom kultúry. Obaja mali štrikované svetre a vyžaroval z nich horolezecký imidž. Chápal som, že chcú vyzerať ináč, než starokomunisti, ktorým tesilové obleky vrástli do mäsa.

„Milan, poď na jedno!“ hučala kaviareň, no pozvaný dal prednosť štábu rakúskej televízie.

To ma presvedčilo, že vyhráme. Nie plné námestie, ale kamery. Cudzina sa o nás zaujímala len vtedy, keď nám bolo najhoršie. Alebo keď sme sa raz za dvadsať rokov zobudili. Ak budeme dnes v televízii, je to naozaj pravda. Nesnívame.

Na slobodu som si zvykal rýchlo, ešte ma neťažila. Poznali sme sa krátko, náš vzťah bol vášnivý a ona zatiaľ nič odo mňa nechcela. Stačilo jej, že sa mi páči.

Rýchlo som zabúdal na Viktora, na svojho dvojníka v paralelnom živote, ktorého o chvíľu internujú na zimnom štadióne, kde ho čaká osud budúceho väzňa Slovensko-Ukrajinsko-Bieloruskej Federácie, bábkového štátu, ktorý sa v mojom živote volal Československo a po pár rokoch len Slovensko.

Federácia oddelená od Európy vysokým plotom, s jedinými novinami, prídelom potravín a štátnym dozorom internetu. Veď ktovie, ako to mohlo dopadnúť.

NA MEDICÍNU MA PRIJALI V SEDEMDESIATOM SIEDMOM

NA MEDICÍNU MA PRIJALI V SEDEMDESIATOM SIEDMOM. Prvé, čo alma mater urobila bolo, že ma poslala na trojtýždňovú brigádu do konzervární v Znojme. Tam sme spolu s budúcimi medikmi mali zrastať s robotníckou triedou. Zavárali sme uhorky.

Tú moju auru som nezískal tam. Jednak bolo leto, a jednak som prvý záchvat prekonal už minulé Vianoce. Vtedy som na Ježiška prvýkrát pocítil kvasené uhorky a už ma viezli na pohotovosť. Doktor to uzavrel ako extrémnu meteosenzitivitu. Čo sa týka aury, vôňu fermentovanej zeleniny nechápal rovnako ako ja. Do Znojma som teda odchádzal s trojitou obavou. Zvládnem školu? Znesiem spolužiakov? A nezabijú ma predsa len tie prekliate uhorky?

Na prvú otázku som odpovedal áno až po šiestich rokoch. Na červený diplom to nebolo, ale dali mi aspoň modrý. Takých ako ja vypľula fakulta vyše stovky. Biela potrava pre kanóny nemocníc.

Na druhú otázku som dostal odpoveď v prvý večer.

„Máš tu voľné?“ zaznelo.

Jedáleň bola poloprázdna. Chcel som stráviť bôčik s hrachovou kašou osamote. Prečo ten exot lezie sem? Môj budúci priateľ mal napriek horúcemu augustu košeľu s kravatou a tmavé nohavice, kým ostatní sme nosili roztrhané džínsy a tričká.

„Jasné,“ vzdychol bôčik v mojich ústach a hrachová kaša mľaskla.

On položil plechový podnos na stôl, čím odhalil takzvané Jídlo dne bezmasé.

„Buchtičky, dukátové,“ povedal. „Tie dukáty jakživ nevideli.“

Žemličky boli čerstvé predvčerom ráno a pudingová poleva sa od obeda už pokryla zaschnutou kožou. Časové znamenie ohlásilo devätnásť tridsať a stanica Hviezda vila kytičku populárnych melódií. Buchtičky beznádejne skameneli a ja som už siedmu minútu separoval z tuku svalovinu, ktorej malo Jídlo dne masité asi dva kubické centimetre.

Vymenili sme si pohľady a rozosmiali sme sa. Úbohosť našich večerí prekonala všetky očakávania. Zadíval som sa na jeho sako, ktoré niesol pod pazuchou.

Starostlivo ho vyrovnal cez operadlo stoličky. „Gentleman zásadne nehovorí adresu svojho krajčíra, no tebe prezradím, že pre mňa šijú Odevné závody Trenčín.“

Tak som sa zoznámil s Andym.

„Vybral som si ťa, lebo jediný si mal bradu,“ povedal mi po čase. „A kto ide na medicínu s bradou, má buď veľmi dobré známosti, alebo všetkých na háku. U teba odhadujem druhú možnosť.“

Pravdou je, že som bol muž bez konexií. Žiadny hrdina. Akurát mi nenapadlo, že študovať odbor, ktorého predpokladom je dôveryhodný ksicht a mať pritom briadku je v československých pomeroch nápadné. Bola to doba, keď príslušníci Bezpečnosti na uliciach naháňali a vzápätí dohola strihávali mladíkov, ktorí mali dlhšie vlasy ako v občianskom preukaze. A dlhovlasých tu zásadne na doklady nefotili.

Chcel som byť iný, ale nevedel som poriadne, prečo. Nedokázal som pomenovať, čo mi vlastne na blížnych vadí, ale každou prechádzkou cez rodnú obec, každou zmrzlinou na jej uliciach, každým programom z televízora, hučiacom z otvorených okien som vedel, že nechcem byť ako oni. Čo pre to spraviť som netušil. Najjednoduchšie bolo vyzerať ináč, a tak som zapustil bradu.

K tretej otázke – znojemské uhorky ma nezabili. A čo nás nezabije, vraj nás posilní. Brigáda v moravskej konzervárni posilnila akurát môj odpor k proletárom, ktorí mi ako celok nevadili, ale ako jednotlivci dokázali byť riadne hovädá.

Konzervárenskí robotníci si vychutnávali každú možnosť ponížiť budúcich lekárov, na ktorých raz budú odkázaní. Celkom neskrývane sa vysmievali, keď sme nestíhali tempo pásovej výroby a žartovali, keď mladé medičky napínalo na vracanie zo sladkastého pachu hnijúcich uhoriek.

Ale odvetu sme si spôsobili sami. Boli sme, vrátane mňa, nafúkaní niktoši. Ledva sme skončili gymnáziá, o medicíne sme nevedeli ani fň, no stačilo, že nás prijali na fakultu a ostatní nám mohli vyskočiť na ľadvinu. Po fabrike sme sa pohybovali ako profesori neurochirurgie po svojej klinike.

„S týmito rukami by som nechcel operovať,“ ukazoval kolega prsty polepené melasou.

„Ty můj malej blbínku,“ vzdychol si moravský manuál vedľa.

Tak sa z nás deň po dni stávala trpená entita socialistického Československa – pracujúca inteligencia.

VPLYV KORÝTKA MALIARSKEHO (Unio pictorum) NA ĽUDSKÝ OSUD JE NEDOCENENÝ

VPLYV KORÝTKA MALIARSKEHO (Unio pictorum) NA ĽUDSKÝ OSUD JE NEDOCENENÝ. Aspoň čo sa týka Viktora. Ale tento sladkovodný lastúrnik je len jedným z aktérov jeho tragikomédie.

Ďalším je Ing. Béreš, dobromyseľný muž, ktorý pracuje vo Výskumnom ústave farmaceutickom. Jeho pracovisko sa snaží zaostávať za svetom čo najmenej, pretože aj s primitívnym vybavením robí vedu najlepšie, ako sa dá. Príjemný inžinier má okrem daru komunikácie aj širokú sieť stykov a známostí. V jednom jej oku raz uviazne môj strýko, vedúci odborník zdravotníckeho podniku Sanola.

Ochotne inžinierovi pomôže a dodá mu mimo poradia zahraničné prístroje, ktoré Sanola testuje. Ing. B. si na to spomenie, keď robím prijímacie skúšky na fakultu. Na scénu prichádza súdružka Ž., žena z dekanátu, Bérešova známa. Diskrétne jej pošepne moje meno.

Prečo sa ja, MUDr. Roman Šuster, nečervenám pri tejto spomienke? Pretože prijímacie skúšky som urobil na výbornú a v skupine som bol najlepší. Teoreticky som musel byť prijatý, prakticky ale vôbec, no vzhľadom na môj úspech v prijímacích testoch to stálo inžiniera a súdružku minimum námahy, aj keď nevyhnutnej. Stovky rodičov túžili mať z detí doktorov a vtedy sa naozaj zdalo, že aj zo mňa raz bude nadaný lekár. Perspektíva dílera zubných kefiek sa ešte strácala v opare budúcnosti, akoby sa odtiaľ nikdy nemala vynoriť.

Viktorov osud sa kreoval ináč. Nech rozmýšľam akokoľvek, stále mi vychádza, že za to môžu Korýtka maliarske. Boh je občas lenivý a keď sa mu nechce hodiť kockou, pošle mäkkýša. Viktor sa hlásil na medicínu a ako každé sanolácke dieťa, ktoré pomyslelo na Aeskulapovu prísahu, závisel od pomoci Ing. B. rovnako ako ja.

Matka s otcom doňho hučali. „Doktor, to je budúcnosť, lekár, to je poslanie, medicína, to je krása, nemocnica, to je istota!“

A on prikývol. V roku tisícdeväťstosedemdesiatsedem sa bolo ťažšie dostať už len na herectvo. Opakoval si do poslednej chvíle chémiu, fyziku, biológiu. Možno kedysi preskočil v učebnici stať o našich lastúrnikoch, pretože osud sa zahnal mokrou rukou a rozvíril bahno na dne malého potoka.

Ten preteká dedinou s tisíc dvesto obyvateľmi. V roku, ktorý nasmeroval Viktorove kroky na opačnú stranu ako moje, žila v obci priemerne pekná Jana, dvadsaťdva rokov. Nadpriemerne ju miloval Miloš, dvadsaťsedem rokov. Bol ochotný na svojej Jawe chodievať za ňou z okresného mesta aj trikrát denne. Týždeň pred prijímačkami na lekársku fakultu Viktor aj Jana pozreli zároveň z okna. Bolo nádherné ráno.

„Zober malého von,“ prikázali Jane rodičia.

„Ježiš, ja už čosi mám,“ protestovala.

„Zober Jura, hovorím!“

„Miloš príde.“

„Veď si ho ešte užiješ. Len na chvíľku,“ ukázali rodičia k potoku.

„Poď, ty ksicht!“ oslovila nežne brata.

Dieťa sa hralo na brehu, vyberalo z vody Korýtka maliarske a vyrovnávalo ich na tráve.

„Kukni, kukni!“ pýšil sa.

Jana fajčila tretiu spartu a nevedela sa dočkať konca.

„Poď už domov!“

Vtedy osud brnkol temný akord. Znel ako špľachnutie vody.

„Patok blbý!“ ťahala sestra malého z potoka.

V tej istej chvíli sa vracia Ing. Béreš z vedeckej konferencie v Linzi, ktorú využil, ako všetci kolegovia z východnej Európy, na nákup čokolád Milka, cukríkov Haribo a kávy Jakobs, všetko nedostatkových komodít socialistického sveta. Ing. B. však na dno kufra kladie aj fén koncernu Philips, na ktorý dostal valuty od súdružky Ž., ktorá chce teplovzdušný prístroj darovať svojej Ivanke na šestnáste narodeniny.

Malý Juraj po páde do potoka dostane nepochopiteľnú triašku. Keďže sú rodičia v práci, musí sa oňho starať sestra a prikladať mu ľadové obklady, vďaka čomu je priemerne pekná Jana nadpriemerne naštvaná. Nielenže jej matka telefonuje každých desať minút, ako sa má maličký, ale ani nemôže ísť s frajerom na večernú zábavu, kde do tanca i na počúvanie hrá Univerzál kombo.

Mladík Miloš jej zatiaľ pod oknami túruje Jawu 250 a priemerne pekná Jana kričí naňho z bytovky. „Ten zmrd chytil nejakú choleru, nemôžem von!“

Miloš čakajúc spáli liter a pol benzínu a naostatok nasrdený odíde. Keď Univerzál kombo spustí Vondráčkovej hit Malovaný džbánku z Krumlovského zámku, nevyzve žiadnu do tanca, pretože priemerne pekná Jana je mu všetkým, a zo žiaľu sa opije.

Na druhý deň má ukrutné bolesti hlavy a z postele prosí matku o kyslé uhorky, pričom si vypočuje prednášku o tých, čo nemajú právo jesť, ak nepracujú. Do zamestnania nenastúpi, zato Ing. Béreš už parkuje svoje Žiguli pred jeho autoservisom.

Inžinier dokáže v systéme prežiť, pretože má nielen osobného lekára a mäsiara, ale aj osobného automechanika, ktorý práve, žiaľ, ohlásil práceneschopnosť. Sklamaný zákazník sa vracia do výskumného ústavu a cestou sa mu zadrie vodné čerpadlo, ktoré malo byť podrobené láskavej opatere mladíka Miloša.

V dôsledku nehody je Béreš celý deň ako bez nohy. Nestihne väčšinu dohodnutých stretnutí, takže sa podvečer nezastaví ani odovzdať fén, čím nevýslovne blamuje súdružku Ž. Jej šestnásťročnú dcéru doženie k horúcim slzám, zanechajúc ju len s karafiátom a bielizňou z Trikoty Vrbové, čo sú len odrobinky proti zákusku koncernu Philips, na ktorý čakala s mokrými vlasmi.

Kým blond kadere uschnú tak ako slzy, v jej matke vypení zúrivosť a ide telefonovať inžinierovi. Možno by sa Viktorov osud ešte dal zvrtnúť, keby telefón nezdvihla pani Bérešová. Už dávno podozrieva manžela, že má milenku, a preto hneď tresne slúchadlom prístroja Tesla. Viktorov osud je spečatený.

Čo na tom, že urobí skúšky na výbornú ako ja, keď súdružke z dekanátu znie v pamäti len molový akord fénu? Vyškrtne Bérešovho protežanta z tajného zoznamu Nevyhnutných – súpisu detí lekárov, diplomatov a straníckych tajomníkov, ktoré majú vedľa mien jeden až tri výkričníky. Tým ho však odsúdi do kategórie Ostatných – medzi potomkov mzdových účtovníčok, železničiarov, predavačiek v drogérii a učiteľov, kde sa vedľa priezvisk nachádzajú len samé otázniky. A v mnohých prípadoch ani tie nie, čím sa Viktor nezvratne posúva až na spodok zoznamu hlboko pod čiaru, nakreslenú červenou fixkou.

ÚTEK Z RODNEJ OBCE SOM SI VYCHUTNAL

ÚTEK Z RODNEJ OBCE SOM SI VYCHUTNAL. Vypil som ho až do dna. Novozískaná sloboda v Bratislave, stodvadsať kilometrov od rodičov, mi umožnila nerušený rozvoj juvenilného alkoholizmu.

Začal som bývať na internáte v Mlynskej doline. Bol to gigantický stavbársky barometer. V zime bolo dnu zima a v lete horúco. Pod horúčavou myslím tridsiatky a pod zimou mínus päť. Pavilóny boli poskladané z tenučkých prefabrikátov a lemovali ich nekonečné balkóny, čo inak bol najlepší prvok stavby. Nimi sa dalo prejsť z áčka až na elko, tým však čaro končilo. Kýchnutie bolo počuť cez jednu stenu, smiech sa šíril cez dve a magické zvuky orgazmu prenikli aj z tretej izby vedľa. Niekedy som zažíval dlhé hodiny ticha a niekedy sa všetky tri zvuky miešali naraz.

Keď som prvýkrát vošiel do svojej izby, práve v nej zasadala študentská bunka spriatelenej komunistickej strany. Moji východonemeckí kolegovia, inak celkom normálni chalani, podpisovali prezenčnú listinu.

„Achoj, som Charald,“ predstavil sa blondiak s fúzikmi.

Bol nielen môj spolubývajúci, ale aj predseda ostatných.

„Toto je Uwe, Hans, Fridrich,“ pokračoval.

Stále som nechápal, prečo súdruhovia z NDR zasadajú v izbe, kde mi fakulta pridelila posteľ, skrinku a stolík.

„Kaštý ras sme u inécho,“ povedal Harald. „Uš končíme.“

„Tak ja sa potom vrátim,“ a položil som kufor pod umývadlo.

Vybral som sa na obhliadku bloku bé netušiac, že zajtra sa v mojej izbe zhromaždí zasa skupina cyperských študentov. Neboli komunisti, združovala ich mocnejšia túžba – smútok po rodnom ostrove. Všetci boli čiernovlasí a dievčatá šli po nich ako po vypínači.

Najčernejší z nich býval so mnou, volal sa Marios a mal strašne dlhé priezvisko. Tak Harald Gunze z Halle, Marios Strašnedlhépriezviskos z Pafosu a Roman Šuster zo Starej Rudy vytvorili internacionálnu izbu číslo 420.

Medicínu v Bratislave študovali aj početní Afričania a zapamätať si štát, odkiaľ pochádzali, trvalo dlhšie než geopolitická existencia ich domoviny, ktorá do ich promócie zmenila meno aspoň trikrát.

Zahraniční študenti bývali na Mlynoch celoročne a ostatní prichádzali až po prázdninách. V nechuti upratovať po sebe kuchynku však nebolo rasových ani národnostných rozdielov. Už prvé minúty v novom domove ma priviedli do miestnosti s elektrickou dvojplatničkou.

Varné zariadenie Eta sa strácalo pod odhodenými obalmi z polievok, ohryzenými kuracími kosťami, hrdzavými konzervami Trenčianskeho párku s fazuľkou, ale aj pohármi od slivkového lekváru a hnilými paradajkovými šupkami, ktoré zo stola kypeli do preplneného koša na odpadky, takže nebolo jasné, či doňho padajú alebo on ich chrlí ako sopka smradľavú lávu.

Tento zážitok predpovedal môj kulinársky osud – som odsúdený na studenú stravu, na konzervy Majky a pečeňovej paštéty, natierané nahrubo na chlieb v izbe uprostred skrípt a anatomického atlasu. To sa dalo prežiť jedine v milosrdnom opare alkoholového oblaku.

Vždy, keď sme u Andyho vypili fľašu kabinetného vína z bezodných zásob jeho otca, akademika, oslobodil sa mi jazyk, pričom oblizol fantáziu. Začal som recitovať vlastné verše.

„Človeče, ty nevieš, čo hovoríš,“ hovorieval Andy s rešpektom.

Nevedel som. Tak som sa na to cestou z Karlovky v hrkotajúcom vozni snažil spomenúť. Do malých zápisníčkov som čmáral svoje perly, ale po jazde v preplnenej štvorke som to vedel prečítať len ja. Aj preto som dlho podliehal sebaklamu, že mám talent. Andrej moje básne nikdy nekritizoval, bol prajný človek, nevysmial ma, dokázal dlho počúvať. Väčšinu prvých básní som napísal iba preto, aby som ho zaujal.

Umelca z nás robí len to, ako veľmi si uveríme sami. Básnik je najnižší stupeň tvorivosti, určený pre tých, čo iné nedokážu. Kto sa cíti umelcom, i keď ním nie je, najprv píše básne, kto maliarom, no je neschopný namaľovať portrét, lepí koláže. To, že sa mnohí outsideri stanú ozaj skvelými básnikmi a geniálnymi kolážistami neznamená, že teória neplatí.

V rodnej obci som so svojimi knižkami vo vreckách bol iba na smiech, no v Bratislave som sa stratil v dave, ktorý mi doprial, čo krajania nie – bol som mu ľahostajný. Viac som nežiadal.

Fascinoval ma ruský futurista Chlebnikov, ktorý hádzal svoje básne do podušky, na ktorej spával. Keď som si kúpil čínske tenisky, ktorými spolu s ryžou a večnými perami splácala Ríša stredu akési dlhy Československu, ostala po nich papierová škatuľa. Do nej som odkladal básne. Dokazoval som nimi zdatnosť najmä vo voľnom verši. Viazaného som nebol schopný. Rýmy sa mi nevzdávali, cez prsty mi pretekali.

Andy usúdil, že nastal pravý čas a predstavil ma priateľom. Zoznámenie prebehlo, skôr pretieklo na najvyššej úrovni, v podzemnej vinárni u tetušky. Gramaticky správne by asi bolo U tetušky alebo U Tetušky, ale podnik nemal vývesný štít. Bol na tom biedne ako moje znalosti spisovného jazyka, ktorého rigidné normy som si stotožňoval s metódami komunistov.

Veď kto vládne jazykom, ovláda skutočnosť. Faktom je, že Jazykojebný ústav Ľudovíta Štúra nikdy významne do môjho života nevstúpil, zato Tetuška – dám veľké té – áno.

Bola to jedna z mála súkromných vinární v hlavnom meste, ktoré boľševik trpel. Z ulice sa vchádzalo neoznačenou bránkou na tmavý dvor a odtiaľ do malej prístavby. V nej boli nádherne patinované záchody, ktoré strašne smrdeli. Rozklad amoniaku vzápätí pohltil pivničný odór – vlhkosť, sudy, hrozno.

„Nezabi sa, idem prvý,“ povedal Andy a zostúpili sme pod zem.

Za dverami bola klenbová pivnica s troma stolmi a pultom, za ktorým stála Tetuška.

„Teti, vediem nového,“ povedal Andrej.

Prisadli sme si k preplnenému stolu, pri ktorom sa tiesnili podivní mladíci ako Van Goghovi jedáci zemiakov. Každý sa venoval vlastnému vesmíru, no dvaja zdvihli hlavy.

„To je Ajvan, to je Štifi,“ predstavoval Andrej.

Obidvaja mali brady, staré džínsy a vyťahané svetre.

„Roman,“ podával som ruku.

Ajvan pokýval hlavou a ukázal na topánkovú škatuľu mojich básní, ktorú mali tí dvaja pred sebou. Začervenal som sa. Pozrel na mňa a opäť pokýval hlavou.

„Litrík vareného, teti,“ požiadal Andy.

Ajvan študoval matematiku, ale bol najmä klavirista. Raz, keď som mu pomáhal natierať zábradlie v novom dome, vypadol mi z vrecka papier.

Ajvan naň letmo pozrel a na mieste ho zhudobnil. Sadol si k Petrofu a okamžite hral. Text mal v tej chvíli silu ako najlepšia báseň, lebo v ňom bola doba a smrdel tým, čím sme žili. Obsahoval naše Tu aj Teraz.

„Potvrdenieee...“ spieval Ajvan z cyklostylovaného lístka. „Dekanát lekárskej fakulty UK potvrdzuje, že dolu podpísaný podpísaná veľa bodiek narodený narodená veľa bodiek je študentom študentkou veľa bodiek ročníka Lekárskej fakulty. Potvrdenie sa vydáva na žiadosť menovaného menovanej. Nehodiace sa škrtnúúúť...“

Štifi študoval elektrotechniku a preslávil sa svojimi expedíciami. Chodil po starých pivniciach a hľadal tajnú chodbu, ktorú vybudovala Mária Terézia pre prípad núdze, aby sa mohla dostať z Pressburgu do Viedne. Použitie opačným smerom si nikto nevedel predstaviť a najmenej Štifi.

Jednoznačným zámerom spontánneho archeológa bolo chodbu nielen objaviť a vyčistiť, ale predovšetkým použiť. Nešlo mu o emigráciu. Na to by sa prihlásil do krúžku závesného lietania a preletel Devín, alebo zmajstroval si v garáži ponorku či obrnené auto na prerazenie závory, alebo, ako väčšina populácie, šetril by na zájazd do Juhoslávie a odtiaľ by sa preplavil do Talianska.

Keby Štifi chodbu našiel, prešiel by ňou do Viedne, na Maria Hilfer Strasse by kúpil najnovšiu platňu Weather Report a vrátil by sa do rodnej Bratislavy. My sme už taká generácia. Nevíťazíme, zúčastňujeme sa.

„To sa nedá skloňovať,“ pripomenul sa.

Preľaknem sa, akoby prehovorila stena. Vydržal pri varenom mlčať aj hodinu.

„To sa predsa neskloňuje,“ trval na svojom Štifi. „To je blbosť.“

„Ale trt,“ argumentoval Ajvan.

Nerozumiem ničomu. Rozpravu preruší Tetuška krčahom vareného vína, v ktorom ešte víria voňavé klinčeky.

„Dva litríky na hlavu, viacej nie,“ a významne na mňa pozrie. „Aby nový vedel!“

Nemá rada, keď sa jej tu ožerú. Štia potom v záhrade a revú.

„Neskloňuje sa to.“

„O čo ide?“

„Skloňujem hriatô.“

„Hriatô?!“

„Vieš ho robiť?“

„Nie.“

„U vás sa nerobí?“

„U nás sa páli slivovica.“

„Dáš maslo s cukrom, miešaš. Pridáš teplú vodu, miešaš. Tak akurát vodky, radšej viac. Miešaš. Pridáš škoricové drievko, prikryješ pokrievkou a privedieš do varu. Odstavíš. Dochutíš medom. Urobíš oškvarky. Naleješ do pohára aj s masťou.“

„Odkiaľ si, že dávaš škoricu?“

„Foter je zo Zvončína.“

„To som nepočul, škoricu.“

„Kto? Čo? Hriatô. Od koho? Od čoho? Hriatua. Komu? Čomu? Hriatvu. Koho? Čo? Hriatô. Zvolanie. Hriatô! O kom? O čom? Hriatve. S kým? S čím? Hriatôm.“

„To sa neskloňuje.“

„Hriatua. Hriatv. Hriatvam.“

„Chujovina.“

„Hriatua! Hriatuach! Hriatuami!“