Tatiana Bužeková

MÁGIA A ČARODEJNÍCTVO

v etnografických štúdiách do polovice 20. storočia

Ukážka z elektronickej knihy

prvý zväzok

Vydanie knihy bolo podporené projektom VEGA 1/0421/17 „Symbolické reprezentácie nebezpečenstva“.

MÁGIA A ČARODEJNÍCTVO

v etnografických štúdiách do polovice 20. storočia

Recenzenti:

Viera Feglová

Danijela Jerotijević

Miroslav Tížik

Jazyková a odborná redakcia:

Hana Hlôšková

Text © Tatiana Bužeková

Design © Igor Slovák

Slovak edition © AKAmedia, s. r. o.

Photo Kosová, M., Mjartan, J., Bednárik, R., Wollman, F. © AFn ÚESA SAV

Photo ostatné: wikipedia.org, economicsociology.org

ISBN

MOBI: 978–80–973537–2–8

EPUB: 978–80–972769–5–9

PDF: 978–80–973537–1–1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Venujem mojej sestre Lenke

Všetky ruské dediny sú rozdelené na čarodejnícke farnosti, ktoré nie sú o nič horšie než tie cirkevné. V každej dedine sú štyri hlavné postavy: kňaz, učiteľ, zdravotník a čarodejník. Učiteľ, zdravotník či kňaz môžu chýbať, ale čarodejník sa určite nájde. Čarodejnice sú na každom kroku. ... Predtým bolo čarodejníctvo zakázané, bola to nelegálna viera, ale teraz sa vykonáva otvorene. Čarodejník ordinuje a neraz k nemu stojí rada... Čaruje pre pacienta pred zrkadlom a má spôsoby hypnotizéra, volá všelijakých duchov „rohatých a maskovaných“ a nazýva ich zdvorilo po novom: „moji súdruhovia“. (Bogoraz)

Kniha ponúka prehľad najvplyvnejších etnografických štúdií magických predstáv a praktík v Británii, Francúzsku, Nemecku, Spojených štátoch, Rusku a na Slovensku v období od polovice 19. storočia do polovice 20. storočia. Jej cieľom je ilustrovať kľúčové momenty vo vývoji antropológie a etnológie v týchto krajinách na príklade prístupov ku skúmaniu mágie a čarodejníctva. Vybrané štúdie odrážajú základné idey prvých antropologických a etnologických smerov, ale aj to, ako sa v rôznych krajinách a obdobiach chápal objekt bádania etnológie, folkloristiky a antropológie.

O autorke

Doc. Tatiana Bužeková, PhD.

vyštudovala teoretickú matematiku na Fakulte numerickej matematiky a kybernetiky Moskovskej štátnej univerzity a neskôr religionistiku a etnológiu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Pôsobí na Katedre etnológie a muzeológie FiF UK, kde vyučuje kurzy o teórii a metodológii sociálnych vied, antropológii náboženstva, antropológii rodu a medicínskej antropológii. Uskutočnila výskumy poverových rozprávaní, hnutia mestského šamanizmu a náboženských komunít v rurálnom prostredí. V súčasnosti sa zaoberá problematikou alternatívnej spirituality.

Predhovor

Táto kniha sa zaoberá etnologickým, folkloristickým a antropologickým bádaním o mágii a čarodejníctve od druhej polovice 19. storočia do polovice 20. storočia.

Výskumu náboženských javov vrátane mágie a čarodejníctva sa venujem viac ako dvadsať rokov. Už ako študentku religionistiky ma fascinovali rôzne magické praktiky a príbehy, s ktorými som sa stretávala na každoročných terénnych výskumoch v rôznych regiónoch Slovenska; neskôr som sa zaoberala touto témou počas vlastných etnografických výskumov. Priamu skúsenosť doplnilo štúdium starších materiálov a teoretických prác venovaných mágii a čarodejníctvu, ktoré napísali mnohí antropológovia, etnológovia a folkloristi. Vo výklade vychádzam aj z niekoľkých predmetov, ktoré som vyučovala na pôde Univerzity Komenského v Bratislave – z kurzov venovaných antropologickým teóriám, antropológii náboženstva, rituálom, psychologickej antropológii a folklóru. V tejto knihe sa tak spája môj dlhodobý záujem o jav, s ktorým sa môžeme stretnúť vo viacerých krajinách vrátane Slovenska, s teoretickým poznaním a pedagogickými skúsenosťami. Mojím cieľom je predložiť prehľad najvplyvnejších etnografických prác magických predstáv a praktík, ktoré ilustrujú vývoj antropológie a etnológie v akademických tradíciách v Británii, Francúzsku, Nemecku, Rusku a na Slovensku v období od polovice 19. storočia do polovice 20. storočia.

Kniha je venovaná dvom skupinám čitateľov a čitateliek. Prvou sú všetci, ktorých zaujíma ľudová kultúra a folklór, prípadne mágia a čarodejníctvo. Títo čitatelia v nej nájdu ukážky príbehov a praktík, s ktorými sa počas svojich výskumov etnológovia, folkloristi a antropológovia stretávali a stretávajú. Druhou skupinou sú študenti etnológie a sociálnej antropológie, pre ktorých sa táto kniha môže stáť učebnicou o tejto téme. Pre študentov týchto odborov skúmanie mágie môže slúžiť ako ilustrácia vývoja teoretického myslenia, pretože sa dotýka takých dôležitých tém, ako vysvetlenie náboženských javov a prepojenie kolektívneho a individuálneho konania. Antropologické a etnologické vysvetlenia mágie okrem toho odrážajú nielen vývoj teórií, ale aj vývoj vedeckých tradícií.

Rada by som sa poďakovala všetkým, ktorí mi pomohli pri tvorbe tejto knihy. V prvom rade ďakujem všetkým mojim kolegom z Katedry etnológie a muzeológie Filozofickej fakulty Univerzity Komenského, predovšetkým Marte Botikovej, za jej neustálu podporu, bez ktorej by táto kniha nebola vznikla. Moja veľká vďaka patrí recenzentom knihy: Viere Feglovej vyjadrujem vďaku za láskavosť a radosť zo zdieľania staronových súvislostí. Hane Hlôškovej ďakujem za cenné rady a uvedenie do historických kontextov, ktoré nik nepozná lepšie ako ona. Priateľke Danijele Jerotijević som vďačná za “magickú pomoc” a inšpiratívne pripomienky. Miroslavovi Tížikovi patrí moja vďaka za podnetné diskusie a rôznosť perspektív. Za ochotu, nadšenie a pomoc ďakujem kolegyni a priateľke Zuzane Búrikovej. Moja špeciálna vďaka patrí mojej priateľke a kolegyni Helene Tužinskej za možnosť ozvučenia myšlienok a láskavú spätnú väzbu. Napokon ďakujem všetkým mojim študentom a študentkám za ich bystré otázky, postrehy a neutíchajúcu zvedavosť. 

Úvod

Mágia patrí k univerzálnym socio-kultúrnym fenoménom – snaha ľudí prostredníctvom istých úkonov ovplyvniť priebeh udalostí je prítomná vo všetkých ľudských spoločnostiach, či už minulých alebo súčasných. Pre magické úkony je charakteristická ambivalentnosť zámerov: niektoré majú byť pre ľudí prospešné, iné majú škodiť, ďalšie majú ľudí pred magickým škodením chrániť. V súčasnosti sa mágia často prezentuje ako iracionálna záležitosť patriaca do minulosti, v protiklade k modernej vede. Dáva sa tiež do opozície k náboženstvu, najmä v jej škodlivom aspekte, ktorý sa interpretuje v morálnych termínoch. Zároveň sa v mnohých kultúrach priraďuje k domácej tradícii, ktorá manifestuje kultúrnu osobitosť a chápe sa skôr pozitívne. Aj v globalizovanom ezoterickom diskurze sú magické praktiky reprezentované pozitívne – asociujú sa s liečením a s návratom k prírode. Pre pochopenie týchto rôznych súčasných interpretácií mágie je nevyhnutné si uvedomiť, že súvisia s vysvetleniami, predloženými v etnografických prácach, ktoré od druhej polovice 19. storočia do polovice 20. storočia vznikali v západnej a strednej Európe, v Rusku a v Severnej Amerike. Výklady mágie v nich boli organickou súčasťou teórií náboženstva, ktoré súviseli s vysvetleniami sociálnej organizácie a ďalších kultúrnych javov. Dôležitou podtémou pritom bolo čarodejníctvo v zmysle predstáv o nepriaznivom magickom pôsobení osôb na iné osoby alebo aj na komunitu.

Cieľom tejto knihy je poskytnúť prehľad vybraných antropologických, etnologických a folkloristických prác venovaných mágii a čarodejníctvu v spomenutom období. Tento prehľad však nemá encyklopedický charakter. Mágia bola ústrednou témou prvých etnografických štúdií a preto ich podrobný výklad by sa rovnal výkladu väčšiny raných a klasických diel; mojím cieľom však je niečo iné – ilustrovať kľúčové momenty vo vývoji antropológie, etnológie a folkloristiky na príklade prístupov ku skúmaniu mágie a čarodejníctva. Pre svoj prehľad som vybrala práce, ktoré najexplicitnejšie odrážajú základné idey prvých teoretických smerov v spomenutých disciplínach. Môj výber neznamená, že ich a priori umiestňujem do pozície najvýznamnejších štúdií (aj keď mnohé z nich k nim nepochybne patria). Som si vedomá aj toho, že som z výkladu vynechala viacero zaujímavých a prínosných prác na danú tému. Urobila som to preto, aby bol môj argument explicitný a aby nebol príliš rozvetvený. Hlavnou myšlienkou môjho výkladu je názor, že skúmanie univerzálnych kultúrnych javov, takých ako sú predstavy o mágii a čarodejníctve, je zrkadlom vývoja akademických disciplín – aj v zmysle teoretického myslenia, aj v zmysle konkrétnych historických podmienok existencie vedeckých tradícií. Budem sa snažiť ukázať, že interpretácie mágie a čarodejníctva v zvolených dielach odrážajú vývoj teórií, ale aj to, ako sa v rôznych krajinách a obdobiach chápal objekt bádania etnológie, folkloristiky a antropológie.

ANTROPOLÓGIA, ETNOLÓGIA, FOLKLORISTIKA A NÁRODOPIS

Slovo antropológia je odvodené z gréckych slov anthropos (človek) a logos (slovo, veda či diskurz). Má viacero významov, ktoré sa líšia od krajiny ku krajine a od obdobia k obdobiu. Pre európskych teológov 17. a 18. storočia tento termín znamenal pripisovanie ľudských čŕt božstvu. Na označenie vedeckej disciplíny sa po prvýkrát použil v latinskej forme anthropologium na začiatku 16. storočia a znamenal skúmanie ľudskej anatómie a fyziológie, ktoré sa neskôr stalo súčasťou disciplíny nazývanej fyzická alebo biologická antropológia. Na konci 18. storočia sa nemecké slovo Anthropologie začalo používať v zmysle skúmania kultúrnych vlastností etnických skupín. V súčasnosti v západnej akademickej tradícii strešný termín antropológia označuje všeobecnú vedu o človeku. V americkom prostredí do tejto kategórie patria štyri disciplíny používajúce rôzne metódy: fyzická či biologická antropológia, archeológia, socio-kultúrna antropológia a lingvistická antropológia, pričom termín socio-kultúrna antropológia odkazuje na komparatívne štúdium kultúr a spoločností. V Severnej Amerike sa na označenie porovnávacieho štúdia kultúr používa skôr termín kultúrna antropológia, zatiaľ čo v Británii sociálna antropológia (Barnard, 2000: 1–2; Vermeulen, 2005).

V kontinentálnej Európe a v Severnej Amerike synonymom socio-kultúrnej antropológie je slovo etnológia, odvodené od gréckych slov ethnos (národ, ľud) a logos (slovo, veda či diskurz). Tento termín má tiež dlhú históriu. V 18. storočí a na začiatku 19. storočia európski bádatelia používali slovo etnológia (angl. ethnology, franc. ethnologie a nem. Ethnologie) na označenie skúmania kultúrnych rozdielov, ale aj čŕt, spoločných pre všetky národy. Etnológia tak bola synonymom dnešného výrazu socio-kultúrna antropológia. Okrem kontinentálnej Európy sa termín etnológia v tomto zmysle dodnes používa v USA. V Nemecku existujú ďalšie termíny s podobným významom – Volkskunde a Völkerkunde. Prvý odkazuje na skúmanie lokálnych zvykov a tradičnej kultúry. Druhý označuje komparatívnu sociálnu vedu a je synonymom termínu Ethnologie (Barnard, 2000: 2; Barnard, Spencer, 2010: 790).

V 19. storočí a v prvej polovici 20. storočia sa na Slovensku a v Čechách pre bádanie o tradičnej ľudovej kultúre používal termín národopis. Na konci 19. storočia a v prvej polovici 20. storočia slovenskí a českí bádatelia chápali národopis ako etnografiu (opis ľudovej kultúry), disciplínu odlišnú od etnológie (výklad ľudovej kultúry). Neskôr však termín národopis bol na Slovensku nahradený výrazom etnológia. Folkloristika, skúmajúca folklór, bola považovaná za súčasť národopisu. Jej názov je odvodený od anglického slova folklore, pozostávajúceho z dvoch slov – folk (národ, ľud) a lore (tradícia, vedomosti). Na Slovensku sa folklór zvyčajne chápe ako súčasť ľudovej alebo tradičnej ľudovej kultúry, pričom folkloristika sa zaoberá najmä slovesnými a dramatickými prejavmi a je samostatnou disciplínou definovanou predmetom bádania (Chotek, 1933; Leščák, 1969; Leščák, Sirovatka, 1982: 10–21; Kiliánová, Popelková, 2010).

Dôležitým aspektom folkloristického, etnologického a antropologického bádania je terénny etnografický výskum. Má svoje špecifiká – jeho základnou metódou v súčasnosti je zúčastnené pozorovanie podmienené pobytom etnografa v skúmanej komunite. Preto sa líši od výskumov prírodovedných disciplín – osobnosť bádateľa a okolnosti, v ktorých prebieha výskum, môžu výrazne ovplyvniť jeho interpretáciu dát.

ETNOGRAFIA

Slovo etnografia je odvodené od gréckych slov ethnos (národ, ľud) a grapho (píšem). Etnografia ako pole akademického bádania vznikla v po nemecky hovoriacich krajinách v 18. storočí. Za zakladateľa tejto disciplíny ako systematického opisu etnických skupín sa zvyčajne pokladá nemecký historik Gerhard Friedrich Müller (1705 – 1783), ktorý vykonal rozsiahle terénne výskumy na Sibíri a v Rusku sa stal významným etnografom. V po nemecky hovoriacich krajinách sa vtedy etnografia chápala ako opis národov (Völker-Beschreibung) a etnológia ako všeobecné komparatívne štúdium národov (Völkerkunde). Podobný význam malo slovo etnografia aj v ruskej akademickej tradícii (Vermeulen, 2018). V britskej antropológii sa však etnografia (ethnography) od začiatku 20. storočia asociovala so špecifickou výskumnou metódou terénneho výskumu, ktorá sa stala základom antropologického bádania. V súčasnej etnológii a antropológii sa zväčša ujal práve tento význam. Etnografický výskum v súčasnosti implikuje zúčastnené pozorovanie skúmanej komunity alebo sociálnej skupiny, ktoré je podmienené dlhodobým pobytom bádateľa v teréne. Výsledkom má byť etnografia – hĺbkový opis sociálneho a kultúrneho života, ktorého cieľom je pochopenie predstáv a konania ľudí. Etnografické práce môžu byť označené ako partikularistické, pretože sa zameriavajú na lokálne javy a pohybujú sa v mikro-rovine sociálneho života. Avšak tento postup má v konečnom dôsledku ukázať všeobecné procesy: ako poznamenáva britsko-americký antropológ Stanley Tambiah (1929 – 2014), písať etnografiu znamená „použiť partikulárne, aby sa povedalo niečo všeobecné“ (Tambiah, 1970: 1). Ani jedna sociálna skupina nie je typickým predstaviteľom ľudstva; ani jedno náboženstvo nie je typickým náboženstvom. Napriek tomu každé konkrétne náboženstvo a každá konkrétna skupina pomáhajú pochopiť, ako fungujú ľudské spoločnosti a kultúry vo všeobecnosti. Etnografia teda umožňuje vidieť „oceán“ v „kvapke vody“.

Výklad vysvetlení mágie a čarodejníctva som rámcovala konkrétnym časovým intervalom. Jeho počiatočný bod je určený polovicou 19. storočia, keď v Európe prebiehal proces konštituovania moderných národov a v Británii vznikla disciplína socio-kultúrnej antropológie. Koniec intervalu som vymedzila 50. rokmi 20. storočia. V tomto období nastávajú dôležité zmeny: v západnej antropológii sa v súvislosti s rozpadom koloniálneho systému mení objekt antropologického bádania a v sociálnych vedách vo viacerých krajinách strednej Európy vrátane Slovenska nastupuje ideológia marxizmu-leninizmu. Spomenuté časové hranice, samozrejme, nemôžem dodržať striktne – pri opise raných teórií sa nevyhnutne odvolávam na skoršie koncepcie osvietenstva a romantizmu a pri prehľade etnologického bádania v medzivojnovom období na Slovensku musím brať do úvahy aj niektoré neskoršie štúdie.

V 18. a 19. storočí sa mágia považovala za prejav spôsobu myslenia, príznačného pre minulosť ľudstva. V rôznych akademických tradíciách sa pripisoval odlišným druhom komunít a sociálnych vrstiev. Dvoma základnými kategóriami na ich označenie boli primitívi a ľud. Pod primitívmi sa rozumeli ne-literárne nezápadné kmeňové spoločnosti. Pojem ľud sa na druhej strane vzťahoval na roľníkov (prípadne na nižšie vrstvy obyvateľstva), ktorí patrili k tej istej spoločnosti ako sami bádatelia. Teoretické vysvetlenia magických predstáv a praktík v rámci týchto dvoch perspektív boli odlišné. Pri vychádzaní z rozdielov medzi vlastnou kultúrou a inými kultúrami je kľúčovým termínom raných koncepcií primitívna mentalita a dôraz vo vysvetlení sa kladie na vzťah medzi tým, ako ľudia koncipujú svet a usporiadaním spoločnosti, v ktorej žijú. Pri vysvetlení mágie v rámci vlastnej kultúry je kľúčovým termínom ľud a dôraz sa kladie na skúmanie ľudovej kultúry, ktorá je charakteristická pre daný národ.

Historické bádanie o čarodejníckych procesoch v Európe a v Severnej Amerike bolo v istom zmysle „mostíkom“ medzi prístupmi zodpovedajúcim kategóriám primitívi a ľud – objektom skúmania tu bola vlastná kultúra, avšak v predvedeckej fáze vývoja. Samotný význam termínu čarodejníctvo v sociálnych vedách pôvodne súvisel práve s týmto európskym fenoménom – magické praktiky v iných kultúrach sa stotožňovali s javom, ktorý bádatelia poznali z dejín vlastnej kultúry. V mnohých antropologických teóriách sa čarodejníctvo postupne zmenilo na všeobecnú analytickú kategóriu, zatiaľ čo vo vysvetleniach ľudovej kultúry jeho význam zostal rovnaký. V každom prípade sa však čarodejníctvo a mágia vysvetľovali vo vzťahu k náboženským predstavám, hoci etnografické a historické výskumy ukázali, že ani v Európe, ani v iných geografických oblastiach lokálne vysvetlenia magických praktík nie sú nutne prepojené s oficiálnou náboženskou doktrínou.

Môj výklad bude obsahovať odkazy na antropologické teórie náboženstva, keďže teórie mágie v raných koncepciách boli ich súčasťou. Antropológia náboženstva neskúma len veľké náboženské systémy ako kresťanstvo, islám či budhizmus, pre ktoré je charakteristická existencia oficiálnej doktríny. Antropologická kategória náboženstva je veľmi široká – jeho mnohé definície operujú rôznymi pojmami, napríklad sacrum či posvätno, spirituálne bytosti, božstvá, okultné či nadprirodzené sily a pod. Rozmanitosť prístupov k náboženským fenoménom vyplýva z komplexnej povahy javov súvisiacich s nadprirodzenou sférou (Morris, 2006: 1–2).

Charakteristickou črtou antropologického bádania náboženstva je metodologický agnosticizmus. Znamená to, že antropológ sa nezaoberá pravdivosťou alebo morálnou hodnotou náboženských konceptov a pravidiel, ani autenticitou náboženskej skúsenosti jednotlivcov (Berger, 1967; Porpora, 2006). Pri aplikovaní metodologického agnosticizmu bádateľ nepopiera náboženské pravdy, no ani sa ich nezastáva. Empirický etnografický výskum nevenuje pozornosť absolútnym pravdám či skutočnosti osobných zjavení; namiesto toho sa antropológ zaujíma o pochopenie a vysvetlenie ľudského správania a kultúry. Preto antropologický výskum náboženstva vychádzajúci z prístupu metodologického agnosticizmu znamená rovnako naturalistické vysvetlenie javov ako empirický výskum vo fyzike či v biológii (Morris, 2006: 9).

AGNOSTICIZMUS

Termín agnosticizmus zaviedol anglický lekár a biológ Thomas Huxley (1825 – 1895), priateľ Charlesa Darwina (1809 – 1892), zástanca a propagátor jeho ideí. Tento pojem je odvodený od gréckeho slova gnosis (poznanie) a doslova znamená „bez poznania“. Huxley ho definoval nasledovne: „Agnosticizmus nie je vyznanie viery, ale metóda, ktorej podstata spočíva v dôslednom aplikovaní jediného princípu. Ten sa môže pozitívne vyjadriť takto: v intelektuálnych záležitostiach postupujte podľa rozumných úvah, kým vám to rozum dovolí a kým sa neobjavia ďalšie úvahy. Negatívne sa vyjadruje takto: v intelektuálnych záležitostiach nepredstierajte, že vaše závery sú pravdivé, ak nie sú dokázané a dokázateľné. Keď niekto tvrdí, že si je istý objektívnou pravdou výroku, ale nemôže predložiť dôkazy, ktoré logicky zdôvodňujú túto istotu, podlieha omylu“ (Huxley, 1902: 245–246, citované v Eller, 2007: 271).

V antropológii existuje viacero „priziem“, cez ktoré možno nazerať na náboženské fenomény. Súčasný britský antropológ Brian Morris (2006: 3–7) predkladá nasledujúcu typológiu:

Intelektualistický prístup: náboženstvo sa chápe ako spôsob vysvetlenia sveta.

Emocionalistický prístup: náboženstvo sa pokladá za odozvu stresu a slúži na to, aby zmiernilo obavy a napätie.

Štrukturalistický prístup: náboženstvo je formou komunikácie a preto poskytuje prostriedok na odhalenie kultúrnej „gramatiky“.

Interpretatívny prístup: náboženstvo sa chápe ako symbolický systém, ktorý vyjadruje a súčasne formuje sociálnu realitu, ako aj identitu ľudí.

Kognitívny prístup: náboženské predstavy sú produktom univerzálnych myšlienkových procesov, ktoré vznikli v procese evolúcie ľudského druhu.

Fenomenologický prístup využíva filozofickú metódu, ktorej cieľom je poskytnúť neutrálny opis ľudskej skúsenosti.

Sociologický prístup: náboženstvo sa chápe ako sociálny jav, ktorý môžeme porozumieť len vtedy, ak ho umiestnime do socio-historického kontextu. Náboženské predstavy a hodnoty, rituály a inštitúcie sú produktom sociálnych procesov.

Tieto kategórie sa prelínajú – kognitívny prístup sa napríklad môže vzťahovať aj na myšlienkové procesy, aj na skúmanie emócií a bezprostredne súvisí s kultúrne postulovaným vysvetlením sveta; ďalej, je ťažké oddeliť emocionálnu odozvu od vysvetlenia sveta či zistiť význam symbolov bez toho, aby sme ich umiestnili do konkrétneho socio-historického kontextu. Povedané vo všeobecnosti, umiestnenie akýchkoľvek kultúrnych javov do socio-historického kontextu je bežným metodologickým postupom pri etnografickom výskume. Vyššie uvedené prístupy nie sú vyhranenými smermi, skôr naznačujú, na aké aspekty náboženských javov sa bádateľ v rámci daného prístupu sústreďuje. Odrážajú dva dôležité objekty pozornosti v antropologickom bádaní náboženských javov: sociálne mechanizmy a psychologické procesy – dôraz na spoločnosť alebo dôraz na kultúrne predstavy.

KULTÚRA A SPOLOČNOSŤ

Teoretické paradigmy v antropológii sa môžu klasifikovať v súlade s tým, či sa sústreďujú na vysvetlenie spoločenských javov (sociálnych vzťahov a sociálnych skupín) alebo kultúrnych javov (zdieľaných ideí, zručností a artefaktov). Prvé antropologické teórie sa snažili vysvetliť povahu spoločností – zaoberali sa tým, ako a prečo sa ľudia spájajú do skupín a ako a prečo sa spoločnosti menia v čase. Pre týchto bádateľov je kultúra racionálny prostriedok na zlepšenie života ľudí v spoločnosti. Kultúra a spoločnosť sú z tohto pohľadu dve stránky jednej mince. Neskôr vývoj antropologického myslenia viedol k oddeleniu kultúry a spoločnosti ako objektov výskumu a k rozsiahlym diskusiám o definíciách kultúry (Barnard, 2000: 11–12; Brumann, 1999; Alexander, Seidman, 1990).

Štruktúra môjho výkladu je podriadená dvom argumentačným líniám: (1) vývoj vedeckých tradícií v konkrétnych krajinách; a (2) vývoj teoretických vysvetlení v rámci týchto tradícií. Preto kniha pozostáva z kapitol, z ktorých každá je venovaná vysvetleniam magických predstáv a praktík v akademických tradíciách v niekoľkých krajinách: v Británii, vo Francúzsku, v po nemecky hovoriacich krajinách, v Spojených štátoch amerických, na Slovensku a v Rusku. Chronológia vzniku etnografických štúdií hrá úlohu predovšetkým v rámci kapitol. V celom texte sa musím pohybovať v čase „dopredu“ a „dozadu“ kvôli logike výkladu.

Prvá kapitola pojednáva o evolucionizme – prvom teoretickom smere v britskej antropológii, ktorý vznikol v podmienkach veľkej koloniálnej ríše a bol zameraný na vysvetlenie „iných“ – ne-západných spoločností primitívov. Druhá kapitola je venovaná koncepciám francúzskej sociologickej školy, ktoré sa vzťahovali na vysvetlenie primitívnej mentality a zohrali podstatnú úlohu vo vývoji antropológie a etnológie. V tretej kapitole opäť prezentujem britské štúdie, tentokrát neskoršieho dáta. Patrili do funkcionalistického smeru, ktorý bol ovplyvnený spomenutými sociologickými prácami a odrážal aj významné zmeny v metodológii antropologického výskumu.

Štvrtá kapitola obsahuje pohľad bádateľov na magické praktiky a ľudovú kultúru v rámci vlastnej krajiny. Je „zmiešaná“ v zmysle geografického umiestnenia akademických tradícií, pretože v nej prezentujem rané bádanie o ľudovej kultúre v troch oblastiach – v po nemecky hovoriacich krajinách, v Rusku a na Slovensku. Toto zmiešanie vyplýva zo spoločných koreňov spomenutých tradícií v nemeckom romantizme a zo vzájomného ovplyvňovania slovanských vedeckých tradícií. Nasleduje piata kapitola, v ktorej opisujem antropologické bádanie o mágii a čarodejníctve v Spojených štátoch amerických. Americká antropologická tradícia mala taktiež do veľkej miery korene v nemeckom romantizme, ale, podobne ako v Británii, zameriavala sa na skúmanie „iných“ – domorodých Indiánov – a absorbovala aj súdobé psychologické teórie.

V šiestej kapitole prezentujem dve línie vývoja v ruskej etnografii, ktoré sa vzťahovali na magické praktiky slovanských a ne-slovanských národov Ruskej ríše. Opisujem ideologickú zmenu, ktorá nastala po revolúcii v októbri 1917 a viedla ku vzniku sovietskej etnografickej školy. V poslednej, siedmej kapitole, sa venujem národopisu na Slovensku, ktorý mal od konca 19. storočia charakter opisnej vlastivednej disciplíny, ale v 30. rokoch bol ovplyvnený štrukturalistickým prúdom v lingvistike, jazykovede a folkloristike. Tento vývoj viedol k zmene teoretického zamerania národopisu, ktorá však netrvala dlho – po nástupe komunistov k moci na konci 40. rokov začala na Slovensku dominovať jednotná teoreticko-ideologická platforma sovietskej etnografickej školy.

Ako som poznamenala vyššie, mojím cieľom nie je vyčerpávajúci prehľad všetkých relevantných prác o mágii a čarodejníctve v spomenutom období. Zameriavam sa na ilustráciu toho, ako najvýznamnejšie práce v danej oblasti odrážajú vývoj teoretického myslenia v špecifických socio-politických podmienkach existencie vedeckých tradícií. Preto sa každá kapitola začína úvodom, v ktorom opisujem historický a politický kontext vzniku a pôsobenia akademických inštitúcií a jednotlivých bádateľov. Výklad ich prác nemá za cieľ verné prerozprávanie, ale sprostredkovanie kľúčových myšlienok, ktoré vyplývajú z teoretického zamerania a ilustrujú logiku argumentu. Interpretujem tieto myšlienky vo vzťahu ku kontextu, v ktorom pôsobili bádatelia, a snažím sa im „dať slovo“ aj v podobe rozsiahlejších citátov, aby som sa čo najviac vyhla skresleniu ich ideí.

Môj výklad je umiestnený do celkového kontextu teoretického vývoja etnológie, folkloristiky a antropológie, pretože vysvetlenia mágie boli dôležitou súčasťou raných a klasických teórií v týchto disciplínach. Preto má text dve úrovne – hlavný text a „okienka“, v ktorých vysvetľujem kľúčové pojmy, prípadne uvádzam krátke zhrnutie tém, ktoré by mali doplniť výklad, i keď priamo nesúvisia s jeho základnou témou. Tieto „okienka“ je možné čítať nezávisle od hlavného textu. Výklad je tiež doplnený krátkymi medailónmi autorov prác, ktoré analyzujem. Neuvádzam v nich všetky dôležité informácie o živote autorov, len tie, ktoré považujem za relevantné pre základnú tému.

Autorov v texte citujem podľa verzií ich diel, s ktorými som pracovala. Citáty z odbornej literatúry v angličtine a ruštine sú uvedené v mojom preklade. Uprednostnila som pôvodné verzie textov v týchto jazykoch, aj keď niektoré z nich sú preložené do slovenčiny alebo do češtiny z toho dôvodu, že viaceré preklady často neberú do úvahy významové nuansy odborných pojmov. Tam, kde to považujem za nutné, uvádzam aj pôvodné znenie cudzojazyčných termínov. Pri využívaní slovenských publikácií staršieho dáta som neupravovala text do súčasnej spisovnej slovenčiny. Pri prvom odkaze na bádateľa v zátvorkách sú uvedené roky jeho narodenia a smrti; pri prvom odkaze na odbornú prácu uvádzam jej názov v slovenčine a v zátvorkách dátum prvého vydania spolu s pôvodným názvom v cudzom jazyku. Pri výklade kľúčových prác uvádzam bibliografický odkaz vtedy, keď ide o presnú citáciu. Pri uvádzaní informácií pochádzajúcich z prehľadových diel iných autorov uvádzam zdroje na konci príslušných úsekov textu, pokiaľ nejde o presnú citáciu. Aby som nezaťažovala text, vo výklade nepoužívam rodovo citlivý jazyk, ak to nie je nevyhnutné pre sprostredkovanie špecifických významov.

I.

Mágia a myslenie

Od 16. – 17. storočia európski cestovatelia, misionári a kolonizátori čoraz častejšie čelili rozmanitosti „exotických“ náboženských a magických praktík v iných spoločnostiach. Ich odlišnosť od západnej civilizácie viedla k otázkam týkajúcim sa základných charakteristík ľudského druhu. Sú príslušníci iných kultúr rovnakí ľudia ako Európania? A ak áno, prečo majú z pohľadu Európanov natoľko iracionálne viery a zvyky? V 18. storočí odpovede na tieto otázky hľadali najmä osvietenskí filozofi, ktorí zastávali myšlienku univerzálnych vlastností ľudstva.

OSVIETENSTVO

Osvietenstvo (franc. Lumières, angl. Enlightenment, nem. Aufklärung) je európske intelektuálne hnutie a súčasne obdobie európskych dejín (franc. siècle des Lumières, doslova „storočie osvietených”), niekedy nazývané aj „vek rozumu“. Hnutie osvietenstva vzniklo v 17. storočí vo Francúzsku a trvalo približne do konca 18. storočia. Jeho názov odkazoval na svetlo, ktoré ľudský rozum mal vniesť do tmy dogmatického uvažovania a náboženského fanatizmu, asociovaného so stredovekom. Kľúčový koncept osvietenstva – lumen naturale alebo prirodzené svetlo rozumu – do európskeho intelektuálneho diskurzu uviedol ešte Philipp Melanchthon (1497 – 1560), nemecký filozof a humanista predchádzajúceho renesančného obdobia, ktorý sa inšpiroval antickou filozofiou – učením gréckych stoikov a tézami rímskeho filozofa Cicera. Jedným z významných zdrojov pri formovaní osvietenského svetonázoru boli empirické metódy vedeckého bádania, ktoré vznikli v dôsledku vedeckej revolúcie v renesancii. Boli najexplicitnejšie vyjadrené v diele francúzskeho filozofa a matematika René Descartesa (1596 – 1650), známeho aj ako Cartesius (z latinskej verzie jeho mena pochádza názov jeho filozofie – karteziánska). Descartesov výrok cogito ergo sum – „myslím, teda som“ – vyjadroval osvietenské presvedčenie, že rozum je hlavnou vlastnosťou človeka. Práve rozum umožňuje ľuďom chápať svet a zlepšiť podmienky svojej existencie; rozum má pomôcť človeku oslobodiť sa od pút, ktoré naňho kladie náboženstvo a povery. Za hlavné hodnoty v osvietenstve sa pokladali vedomosti, sloboda jednotlivca a blahobyt spoločnosti. Osvietenstvo preto odkazuje nielen na intelektuálny trend, ale aj na programy spoločenských reforiem – pravdy, ktoré človek objaví prostredníctvom rozumu, sa majú využiť v prospech ľudstva. Všetky poznatky sa pritom majú overovať, z čoho vyplýva skepticizmus ohľadne náboženských zjavení a náboženskej viery. Okrem toho má človek právo rozhodovať o svojom živote a v spoločnosti má panovať náboženská tolerancia. Vzdelanosť bola ústrednou hodnotou osvietenstva, čo ovplyvnilo v európskych krajinách postupné zavedenie všeobecného vzdelávania a vznik mnohých univerzít a knižníc (Davies, 1996: 596–597).

V 18. storočí sa v Európe rýchlo rozvíjali prírodné vedy, čo sa odrazilo v dielach popredných postáv osvietenstva – anglického matematika a fyzika Isaaka Newtona (1642 – 1727), nemeckého matematika Gottfrieda Leibniza (1646 – 1716), švédskeho botanika Carla von Linneho (1707 – 1778) a i. Súčasne sa osvietenská filozofia zaoberala teóriou poznania – akým spôsobom človek poznáva a vysvetľuje svet. Základom debát o princípoch ľudského rozumu sa stali diela anglického filozofa Johna Locka (1632 – 1704), írskeho filozofa Georga Berkeleyho (1685 – 1753) a škótskeho filozofa Davida Huma (1711 – 1776). Interpretácie náboženstva boli výrazne ovplyvnené racionalizmom osvietenstva, najmä v oblasti biblických štúdií, ktorých rozvoj bol podnietený rôznymi výkladmi Písma v dielach katolíckych a protestantských bádateľov. V 19. storočí sa filozofia poznania a náboženské otázky stali aj predmetom verejných a politických debát v tých európskych krajinách, ktoré v tom čase boli koloniálnymi dŕžavami (Davies, 1996: 596–601) (pozri tiež kapitolu II.).

Veľká Británia v 19. storočí patrila k najmocnejším európskym štátom a zažívala rozmach spojený s rozvojom priemyslu a tiež s intenzívnou expanziou do mimoeurópskych oblastí, najmä v Ázii a v Afrike. Obdobie medzi víťazstvom Británie nad Napoleonom v roku 1815 a začiatkom prvej svetovej vojny v roku 1914 sa v britských dejinách označuje ako „imperiálne storočie“. Vzťahy britskej ríše s ostatnými európskymi veľmocami boli poznamenané súperením s Ruskom, ktoré v tej dobe taktiež expandovalo (viď kapitolu IV.). Keď sa Rusko pokúsilo rozšíriť svoj vplyv na Balkáne, Británia a Francúzsko (tentokrát britský spojenec) ho porazili v krymskej vojne (1853 – 1856). Nastalo obdobie relatívneho pokoja bez výrazných konfliktov medzi veľmocami, ktoré sa britských dejinách nazýva Pax Britannica (lat. „britský mier“). Počas neho britské námorníctvo ovládalo väčšinu kľúčových námorných obchodných ciest. Vďaka dominantnému postaveniu v svetovom obchode Británia kontrolovala nielen svoje kolónie, ale aj prístup do mnohých iných regiónov (Davies, 1996: 764–765).

Britský akademický systém bol v tejto dobe orientovaný najmä na vyššiu, prípadne strednú spoločenskú vrstvu – na malom počte univerzít mladí ľudia z „dobrých rodín“ dostávali vzdelanie prevažne zamerané na britské prostredie, čo im poskytovalo praktické vedomosti pre neskoršie uplatnenie v živote. Vedeckou súčasťou tohto vzdelania boli antické jazyky, dejiny a filozofia. Ostatné vedecké disciplíny boli len okrajové a štúdium v rámci nich bolo zvyčajne realizáciou záľub bohatších osôb. Zemepisné objavy a zámorský obchod však podnecovali záujem obyvateľov ríše o iné kultúry, ale aj o cudzokrajnú flóru a faunu, čo viedlo k potrebe zahrnúť nové poznatky do systému vzdelania. Vo vedeckej sfére nastal rýchly rozvoj geografie, zoológie a botaniky, ktorý viedol k vzniku teórie evolúcie, sformulovanej Charlesom Darwinom v diele Pôvod druhov (On the Origin of Species, 1859). Darwinove práce sa stali míľnikom vo vývoji prírodných vied (Barth, 2005: 3–5).

Antropológia ako porovnávacie štúdium ľudských kultúr však vďačila za svoj vznik nielen celkovému vedeckému vývoju, ale najmä dobovej politickej situácii. V strednej vrstve britskej spoločnosti bolo populárne politické hnutie, ktoré sa zasadzovalo o zrušenie obchodu s otrokmi na území Britského impéria a za práva austrálskych Aborigénov. Vznikla Spoločnosť na ochranu Aborigénov (The Aborigines Protection Society), ktorá poskytla prvú platformu na zdieľanie informácií o spôsobe života „necivilizovaných kmeňov“. V roku 1844 jej členovia, ktorí sa zvlášť zaujímali o život primitívov, založili Londýnsku etnologickú spoločnosť (Ethnological Society of London), zameranú na skúmanie odlišných kultúrnych a fyzických vlastností ľudí v rôznych zemepisných končinách a na hľadanie príčin týchto odlišností. Niektorí členovia spoločnosti sa domnievali, že všetci ľudia patria k jednému biologickému druhu, teda majú jednotný pôvod a vysvetľovali kultúrnu rozmanitosť vplyvmi prostredia (dostali názov „monogenisti“). Ďalší sa viac sústreďovali na odlišné telesné charakteristiky rôznych národov a kmeňov a zastávali myšlienku rasovej diverzity a odlišného pôvodu etnických skupín. V roku 1863 sa títo „polygenisti“ spojili v samostatnej Londýnskej antropologickej spoločnosti (Anthropological Society of London). „Rozkol“ medzi dvoma spoločnosťami však netrval dlho – rastúci vplyv Darwinovej teórie viedol k postupnému víťazstvu názoru o jednotnom pôvode ľudstva, okrem iného aj vďaka pôsobeniu Thomasa Huxleyho, aktívneho propagátora Darwinových ideí. Tento „Darwinov buldog“, ako ho nazývali aj protivníci aj stúpenci Darwinovej teórie, využil termín antropológia pri pomenovaní inštitúcie, ktorá v roku 1871 zjednotila obe spoločnosti a dostala názov Antropologický inštitút Veľkej Británie a Írska, ku ktorému v roky 1907 pribudlo pomenovanie „kráľovský“ (Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland). Dodnes zostáva jednou z najvýznamnejších antropologických inštitúcií v Británii (Barth, 2005: 3–5).

PSYCHICKÁ JEDNOTA ĽUDSTVA

Možnou odpoveďou na otázku o príčinách odlišnosti kultúr kmeňových spoločností od západných kultúr bolo tvrdenie „polygenistov“, že primitívi majú inú mentalitu alebo dokonca iný pôvod ako Európania alebo „biela rasa“. Táto téza protirečila predpokladu „monogenistov“ o psychickej jednote ľudstva, podľa ktorého všetci ľudia na svete myslia rovnako, pretože patria k jednému živočíšnemu druhu. Tento predpoklad odkazuje na presvedčenie, že hlavnou vlastnosťou ľudského druhu je racionalita či rozum – pojem, charakteristický pre úvahy osvietenských filozofov 18. storočia. Podľa amerického antropológa Georga Stockinga (1928 – 2013) je to „hlavná premisa komparatívnej metódy v etnológii a základný kameň ‘osvietenského pohľadu na človeka’“ (Stocking, 1968: 11). Socio-kultúrna antropológia, ako ju poznáme dnes, je výsledkom prijatia postulátu psychickej jednoty. Otázka „primitívnej mentality“ sa stala ústredným teoretickým problémom raných antropologických teórií. Vysvetlenie magických predstáv a praktík často iniciovalo diskusie o témach s tým spojených. Aj neskôr zosúladenie kultúrnej rôznorodosti ľudských spoločností a postulátu psychickej jednoty ľudstva zostávalo dôležitým teoretickým problémom, ktorý sa riešil aj počas takzvanej diskusie o racionalite v druhej polovici 20. storočia (Shore, 1996: 15–16; Barnard, 2000: 24–25).

Idea evolúcie – vývoja živých organizmov od jednoduchých foriem k zložitejším – sa stala dôležitým podnetom na vysvetlenie vývoja ľudských spoločností. Avšak formulovanie teoretických základov antropológie v Británii bolo výrazne ovplyvnené aj ideami filozofov patriacich k modernej sociálnej teórii, najmä koncepciou anglického filozofa Herberta Spencera (1820 – 1903), ktorá sa niekedy označuje ako sociálny darvinizmus. Jednou z najdôležitejších myšlienok Spencera, ktorá sa stala „základným článkom viery“ britských antropológov viktoriánskeho obdobia, bolo rozlišovanie univerzálnych procesov myslenia a meniacej sa mentality v súlade so sociálnym vývojom (Shore, 1996: 18).

SOCIÁLNY DARVINIZMUS

Výraz moderná sociálna teória odkazuje na súbor ideí o spoločnosti, ktoré vznikali v období spoločenských zmien, prebiehajúcich v Európe od polovice 18. storočia. Jedným z najdôležitejších míľnikov „veľkej transformácie“ bola Veľká francúzska revolúcia (1789 – 1799), ktorej ekonomickými a politickými dôsledkami bolo zničenie základov feudálnej spoločnosti. Pre toto obdobie bolo charakteristické hlásanie takých hodnôt, ako práva jednotlivca a individuálna sloboda. Vo vede viedli tieto spoločenské zmeny k oddeleniu teórie spoločnosti od filozofie. Súčasťou modernej sociálnej teórie sú idey Charlesa Louisa Montesquieua (1689 – 1755), jedného z najdôležitejších osvietenských filozofov, ako aj ďalších bádateľov ranej francúzskej sociologickej tradície – Henriho de Saint-Simona (1760 – 1825) a Augusta Comta (1798 – 1857) (viď kapitolu II.). K modernej sociálnej teórii patrí aj dielo anglického filozofa Herberta Spencera (1820 – 1903), ktoré podnietilo vznik antropologickej teórie kultúrnej evolúcie. Spencer tvrdil, že bádanie o spoločností musí vychádzať z vedy o živote (biológie). Definoval sociológiu ako skúmanie superorganických javov – vzťahov medzi organizmami. Spoločnosti, podobne ako živé bytosti, podľa neho podliehajú dvom základným princípom – vývoj od jednoduchších foriem k zložitejším a adaptácia na prostredie. Vývoj sa pritom odohráva prostredníctvom súperenia. Práve Spencer zaviedol výraz „prežitie najschopnejších“, ktorý Darwin neskôr využil ako názov kapitoly v piatom vydaní svojho diela Pôvod druhov. Spencer tvrdil, že evolúcia sa odohráva cez prirodzený vývoj živých organizmov a vplýva nielen na biologické, ale aj na sociálne javy. Hoci všetci ľudia na svete disponujú rovnakým druhom myslenia, rôzne národy majú odlišné mentality. Najdôležitejším faktorom formovania mentality primitívov či divochov (žijúcich vo fáze „detstva“ spoločnosti) je blízkosť okolitému prostrediu. Ich vnímanie je intenzívne, ale ich mentálne procesy zriedkakedy presahujú úroveň pocitov a jednoduchých reprezentácií, ktoré sú s nimi spojené (McGee, Warms, 2008: 9; Morrison, 2006; Shore, 1996: 18; Spencer, 1882).

V nasledujúcom výklade sa budem venovať dielam dvoch najvýznamnejších predstaviteľov prvej antropologickej teórie – teórie kultúrnej (alebo socio-kultúrnej) evolúcie, ktorá vznikla v Británii v 70. rokoch 19. storočia. Edward Burnett Tylor (1832 – 1917) a James George Frazer (1854 – 1941) predložili vysvetlenia magických predstáv a praktík, ktoré sú zasadené do všeobecnej teoretickej perspektívy evolúcie ľudských kultúr.

Evolúcia a prežitky

V diele Primitívna kultúra (Primitive Culture, 1871) Edward Burnett Tylor sformuloval hlavné princípy teórie socio-kultúrnej evolúcie a predložil aj prvú antropologickú teóriu náboženstva, ktorá bola jadrom jeho teórie kultúry.

Edward Burnett Tylor (1832 – 1917)

sa zvykne označovať ako „otec antropológie“, pretože vybudoval intelektuálne základy tejto disciplíny a ako prvý systematizoval predchádzajúce etnografické poznatky. Tylor pochádzal zo strednej vrstvy a hoci nikdy nezískal univerzitné vzdelanie, bol sčítaný, rozhľadený a zaujímal sa o intelektuálne prúdy svojej doby. V mladosti cestoval do Strednej Ameriky a uskutočnil výpravu do Mexika, kde bol fascinovaný rozmanitosťou lokálnych kultúrnych prejavov. Po návrate do Anglicka začal intenzívne študovať a uverejnil správu o svojich cestách. Od roku 1862 sa zúčastňoval na stretnutiach Londýnskej etnologickej spoločnosti, kde sa stretávali britskí archeológovia a etnografi. Členovia spoločnosti boli ovplyvnení modernou sociálnou teóriou a súčasne ideami Darwina. Všímali si podobnosť medzi nástrojmi „divochov“ a archeologickými nálezmi pravekých kultúr, ktorú interpretovali v termínoch evolúcie ľudských spoločností. Z tejto podobnosti vyplývala vízia skúmania kultúr „divochov“ či „primitívov“, ktorá poskytla platformu pre vznik socio-kultúrnej antropológie ako akademickej disciplíny. Jej teoretický základ Tylor sformuloval v roku 1871 v knihe Primitívna kultúra. Toto dielo mu otvorilo cestu do Kráľovskej spoločnosti (Royal Society); v roku 1884 sa Tylor stal prvým profesorom antropológie v Oxforde a v r. 1912 za svoje akademické zásluhy získal šľachtický titul (Moore, 2009: 5–8; Kanovský, 2004: 13).

Všetky spoločnosti podľa Tylora postupne prechádzajú rovnakými štádiami vývoja: divošstvo, barbarstvo a civilizácia. Avšak vyvíjajú sa nerovnomerne a preto sa jednotlivé spoločnosti nachádzajú na rôznych stupňoch vývoja, čo vedie ku kultúrnym odlišnostiam. Každá generácia ľudí v akejkoľvek spoločnosti žije v iných, pokrokovejších, teda lepších podmienkach ako predchádzajúca. Čím viac je v spoločnosti vzdelaných a kultúrnych ľudí, tým viac je vyvinutá. Predmetom skúmania v antropológii je podľa Tylora kultúra, ktorá súvisí so spoločenským usporiadaním a podlieha procesu evolúcie:

Kultúra alebo civilizácia… je komplexný celok, ktorý zahrňuje poznanie, vieru, umenie, právo, morálku, zvyky a všetky ostatné schopnosti a obyčaje, ktoré si človek osvojil ako člen spoločnosti (Tylor, 1920: 1).

Z tejto definície vyplýva, že rozdiel medzi ľuďmi pochádzajúcimi z rôznych kultúr spočíva v kumulatívnom poznaní, ktoré sa nadobúda počas existencie danej kultúry. Preto sa Tylorova teória označuje ako intelektualistická perspektíva.

Tylor sa snažil vypracovať aj metodologické postupy pri komparatívnom skúmaní spoločností. Prvý krok má byť podľa neho analytické rozčlenenie kultúry na určité zložky a ich následná klasifikácia do istých kategórií. Tvrdil, že len vtedy, keď bádateľ určí tieto kategórie kultúrnych prvkov, môže porovnávať podobné s podobným a tak objaviť variácie kultúrnych foriem. Ďalším krokom pri skúmaní kultúry má byť hľadanie vnútorného spojenia medzi jednotlivými kultúrnymi kategóriami vytvárajúcimi špecifické kultúrne celky. Tylorova metóda skúmania spoločnosti teda pripomínala prácu naturalistu: bolo potrebné rozčleniť kultúru na súčasti, klasifikovať ich podľa geografických a historických kategórií a potom z nich vytvoriť genetické postupnosti. Kultúrne javy, podobne ako zvieratá či rastliny, môžu podľa neho byť zaradené do rodov, druhov a poddruhov. Napríklad druh zvykov obsahuje také poddruhy ako zvyk tetovania, zvyk vypílených zubov, zvyk rátať desiatkami atď. Podobne ako rastliny a zvieratá, aj zvyky alebo iné kultúrne javy môžu migrovať z jednej geografickej oblasti do druhej, z jedného historického obdobia do druhého. Preto u rôznych národov, ktoré žili v rôznych obdobiach, môžeme nájsť podobné kultúrne črty.

Tylor vypracoval univerzálnu škálu kultúrneho vývoja a na jej vrchol umiestnil západné kultúry – práve pre zlepšenie života ľudia vytvorili parlamentnú formu vlády, monogamiu, kapitalizmus, moderný štýl oblečenia atď. Kvôli tejto téze sa evolucionistickej perspektíve vyčíta implicitný etnocentrizmus – západná kultúra ako vrchol ľudského poznania sa tu považuje za nadradenú nad iné, nezápadné svetonázory.

ETNOCENTRIZMUS

Etnocentrizmom sa označuje posudzovanie iných kultúr na základe hodnôt a štandardov vlastnej kultúry. Etnocentrické predstavy a správanie sa môžu vzťahovať na akékoľvek aspekty kultúry, vrátane zvykov, jazyka či náboženstva (Barnard, Spencer, 2010: 764).

Ako však vysvetliť to, že aj s vývojom spoločnosti kultúra obsahuje prvky, ktoré nezodpovedajú vedeckému poznaniu? V súčasných kultúrach sa podľa Tylora zachovávajú stopy predchádzajúcich štádií ľudského vývoja. Tieto elementy sú prežitkami (survivals) – keď sa spoločnosť vyvíja, isté predstavy a praktiky, ktoré už nie sú aktuálne, predsa pretrvávajú. Sú to

postupy, obyčaje, názory..., ktoré sa prenášajú silou zvyku do nového stavu spoločnosti, odlišného od toho, kde mali svoj pôvod, a preto sú dôkazom a príkladom starších podmienok kultúry, z ktorej sa nová kultúra vyvinula (Tylor, 1920: 16).

Prežitky sú teda kultúrnymi prvkami, ktoré boli kedysi užitočné a funkčné, ale už nie sú, no napriek tomu pretrvali v čase vďaka ľudským návykom alebo inercii; predstavujú akési kultúrne „skameneliny“. Práve z klasifikácie prežitkov môžu byť odvodené evolučné fázy vývoja kultúry.

Vysvetlenie kultúrnej rozmanitosti, ktoré poskytovala táto teória, vyplývalo z historického pohľadu – ne-západné národy, najmä kmeňové spoločnosti, sú primitívi – jednoduchí ľudia, ktorí nemajú to správne poznanie (vedecké, charakteristické pre západnú civilizáciu), pretože ich kultúra k tomuto poznaniu ešte nedospela. Tylor nepokladá primitívov za ľudí s chybným myslením, ale prirovnáva ich k deťom a koncipuje kultúru a ľudské myslenie v termínoch pokroku.

Mágia hrala v evolucionistickom argumente dôležitú úlohu – považovala sa za charakteristickú črtu ranej fázy vo vývoji ľudskej kultúry. Podľa Taylora prvotnou formou poznania bolo náboženstvo a prvotnou formou náboženstva bol animizmus – keďže ľudské vedomosti boli v počiatkoch existencie ľudstva nepostačujúce, ľudia vysvetľovali svet prostredníctvom nadprirodzených konceptov, najmä konceptu duše. Tieto idey sa opierajú „o všeobecnú filozofiu prírody, ranú a nevyspelú, ale premyslenú a dôslednú“ (Tylor, 1920: 285). Podľa tejto „filozofie“ sa všetky ľudské telá oživujú silou predstavovanou ako duša; neskôr sa táto predstava rozšírila aj na zvieratá, rastliny a dokonca aj na materiálne objekty.

ANIMIZMUS

Termínom animizmus sa v antropológii označovali predstavy o duchoch oživujúcich všetky objekty, či už ide o kamene, rieky a hory alebo zvieratá a ľudí. Tento pojem sa aj v súčasnosti používa na opis náboženských predstáv domorodých kmeňov v Afrike, Ázii a Severnej Amerike, ktoré predchádzali ich evanjelizácii, hoci v antropológii sa od neho upúšťa kvôli prílišnému zovšeobecneniu (Barnard, Spencer, 2010: 755).

Dôležitými faktormi podnecujúcimi takéto uvažovanie boli sny a náhly prechod zo života k smrti. Bohatý etnografický materiál, ktorý Tylor prezentuje v Primitívnej kultúre, bol ním interpretovaný v týchto termínoch; vytvoril logickú postupnosť vzniku náboženských predstáv – od animizmu po plne vyvinuté monoteistické náboženstvá. Viera v nadprirodzené bytosti je podľa Tylora klamom a nakoniec musí byť nahradená vedou. Náboženstvo, ako aj mágia, sú prežitkami skorších fáz vývoja kultúry, ktoré v modernej spoločnosti už neplnia funkciu vysvetlenia sveta, pretože sú v tomto nahradené vedou.

Tylor pristupoval k mágii, podobne ako k náboženstvu, z intelektualistickej perspektívy. Rozlišoval medzi nimi, ale jeho porovnanie mágie a náboženstva je len implicitné – napríklad tvrdil, že výklad snov je bližší náboženstvu než mágii, bez toho, aby vysvetlil, prečo je to tak. Nie je preto jednoduché vymedziť jeho definíciu mágie. Do tejto kategórie u Tylora patria čarovanie (sorcery), čarodejníctvo (witchcraft), okultné disciplíny (occult sciences), ako aj povery (superstition) a veštenie (divination). Jeho vysvetlenie mágie využíva ideu „asociácie myšlienok“, ktorá podľa neho bola základom ľudského uvažovania v ranom štádiu vývoja – tvrdí, že „primitívny mysliteľ“ vytvára vzťahy medzi javmi, ktoré nie sú reálne a následne ich premieta do reality; má tak ilúziu kontroly nad svojou prítomnosťou a budúcnosťou. Príkladom je jednoduchá myšlienka spájania dvoch predmetov pomocou šnúry a tým aj vytvorenia účinného vzťahu:

...v Austrálii domorodý liečiteľ (doctor) upevní jeden koniec šnúry k chorej časti tela pacienta a saje druhý koniec šnúry predstierajúc, že mu púšťa krv, aby sa pacientovi uľavilo. V Orisse u Jeyporov čarodejnica (witch) spúšťa cez strechu nepriateľa klbko nití, aby sa dostala k jeho telu a mohla mu sať krv tak, že bude sať druhý koniec nite (Tylor, 1920: 117).

Tylor poukazuje na veľkú inerciu tradície, vďaka ktorej ľudia nespochybňujú magické praktiky. Zaoberá sa aj otázkou, prečo ľudia veria v účinnosť mágie. Odpoveďou je, že mágia je väčšinou zameraná na vyvolanie udalostí, ktoré sa aj tak stanú. Dažďová mágia napríklad funguje, pretože magické rituály, ktoré majú vyvolať dážď, sa vykonávajú na konci obdobia sucha, keď je dážď veľmi potrebný a po skončení tohto obdobia zvyčajne začne pršať. Avšak pre primitívov je kauzálny vzťah obrátený – dážď je výsledkom rituálu.

Tylor tvrdí, že súdobé európske povery sú prežitkami tohto raného spôsobu myslenia. V Nemecku sa napríklad verí, že v dome umierajúceho zámky musia byť odomknuté, aby jeho duša mohla uniknúť. Medzi dušou unikajúcou z tela a zamknutým domom sa tak vytvára chybná asociácia – veď či je dom zamknutý alebo nie, tento fakt nemá žiadny vplyv na posledné okamihy života človeka. Vedecké myslenie na druhej strane vytvára spojenia, ktoré existujú v realite.

Podľa Tylora je teda mágia len neúspešným pokusom o vedecké uvažovanie a to isté sa dá povedať o náboženstve. Vývoj ľudského poznania a kultúry, ktorá sa chápe ako kumulatívne vedomosti vo všetkých oblastiach života, má smerovať k racionálnym (vedeckým) vysvetleniam, ktoré majú nahradiť nadprirodzené koncepty. Mágia je v istom zmysle rozumná, pretože je zameraná na splnenie praktických cieľov a predpokladá logické uvažovanie; avšak táto logika vychádza z mylných premís, ktoré vo vývoji kultúry budú postupne nahradené vedeckým myslením. Magické predstavy a praktiky z tohto pohľadu nie sú ničím iným, ako prežitkami starších kultúrnych predstáv, v konečnom dôsledku odsúdenými k zániku.

Podobnú, aj keď nie totožnú, argumentáciu nachádzame v diele ďalšieho významného britského antropológa-evolucionistu Jamesa Georga Frazera.

Mágia, náboženstvo a veda

Hlavnou tézou vo vysvetlení evolúcie ľudstva, ktorú predložil James George Frazer, je trojfázový vývoj foriem ľudského myslenia – od mágie cez náboženstvo k vede. Hoci táto evolučná schéma je už dávno v antropológii zavrhnutá (aj preto, že mágia, náboženstvo a veda dnes koexistujú vo väčšine spoločností), Frazerove rozlíšenie medzi mágiou a náboženstvom zostáva rešpektovaným.

James George Frazer (1854 – 1941)

bol škótsky filológ a antropológ. Pochádzal zo strednej vrstvy a študoval klasickú filológiu na univerzite v Glasgowe a neskôr na Trinity College v Cambridge. Na univerzite v Cambridge potom pôsobil takmer po celý život ako člen profesorského zboru, s výnimkou roku 1908, keď bol menovaný za vedúceho katedry antropológie na Liverpoolskej univerzite (prvá katedra antropológie na svete). Jeho hlavnými oblasťami záujmu boli mýtus a náboženstvo; bol prvým bádateľom, ktorý sa venoval vzťahu medzi mýtmi a rituálmi. Na rozdiel od Tylora nikdy necestoval mimo Európy. Vo svojich prácach využíval klasické pramene, príbehy misionárov a cestovateľov, a tiež dotazníky, ktoré sa rozposielali misionárom a úradníkom Britského impéria. Frazerov záujem o antropológiu bol podnietený Tylorovou Primitívnou kultúrou. Bol ovplyvnený aj bádateľom biblických textov Williamom Robertsonom Smithom (1846 – 1894), ktorý sa snažil rekonštruovať náboženstvá raných civilizácií Blízkeho východu a v diele Náboženstvo Semitov (The Religion of the Semites, 1889) položil základy komparatívneho historického štúdia náboženstiev. Frazer nadviazal na jeho pokusy o rekonštrukciu dávnych náboženských predstáv a praktík, avšak okrem historických prameňov využíval aj súdobý folklór, aj súdobé etnografické dáta. Je autorom mnohých vplyvných prác, ale za jeho vrcholné dielo sa pokladá kniha Zlatá ratolesť (The Golden Bough), ktorá vyšla v r. 1890 v dvoch zväzkoch, v r. 1900 v troch zväzkoch, v treťom vydaní v rokoch 1906 – 1915 v dvanástich zväzkoch, a od r. 1920 vyšla viackrát v jednozväzkovom vydaní. Zlatá ratolesť sa stala jednou z najvplyvnejších antropologických prác, ale patrí aj ku klasickým literárnym dielam, populárnym v širokej verejnosti. Významným prínosom Frazera je jeho teória mágie, ktorá sa dodnes využíva v sociálnych vedách (Barth, 2005: 10; Kanovský, 2004: 27).

Frazerovo dielo Zlatá ratolesť (The Golden Bough, 1890), kde predkladá svoje úvahy o mágii a náboženstve, ovplyvnilo mnohých významných antropológov ďalších generácií. Je to syntetická práca, ktorej cieľom je vysvetliť špecifický rituál nástupníctva kňazov bohyne Diany v oblasti Aricia v súčasnom Taliansku. Frazer porovnáva množstvo magických a náboženských praktík z viacerých oblastí sveta a z rôznych období – rituály plodnosti, ľudské obete, praktiky obetných baránkov a ďalšie symbolické úkony, ktoré pretrvali do súčasnosti. Využíva pritom nielen historické pramene, ale aj súdobý folklór. Prichádza k záveru, že všade na svete v minulosti náboženstvá boli kultmi plodnosti prejavujúcimi sa v uctievaní posvätného kráľa. Tieto rituály boli založené na mýte o božstve slnka – manželovi bohyne zeme, ktorý zomiera počas jesenného zberu úrody a vstáva z mŕtvych na jar.

Podobne ako Tylor, Frazer rozlišuje medzi mágiou a náboženstvom. Mágia sa podľa neho v istom zmysle podobá vede, pretože napĺňa praktické potreby a je založená na experimente. Definuje ju nasledovne:

... mágia je nepravý systém prirodzených zákonov, ako aj chybný návod na správanie; je to falošná veda a klamné umenie (Frazer, 1925: 11).

Mágia nie je totožná s vierou v nadprirodzené bytosti a sily, ktorá je charakteristická pre náboženstvo. Je to podľa Frazera snaha človeka kontrolovať udalosti vo vlastnom živote, ktorá vychádza z mylného uvažovania, zatiaľ čo náboženstvo je snaha zabezpečiť pomoc nadprirodzených bytostí. Mágia je konštantná a univerzálna, podobne ako veda, a nezávisí od božstiev. Náboženstvo na druhej strane od nich závisí a je udržiavané modlitbami. Magické úkony slúžia na ovládanie nadprirodzených síl, akoby to boli sily prirodzené, zatiaľ čo modlitby sú prosbami o pomoc. V istom momente vývoja ľudských spoločností vznikajú predstavy o osobnom kontakte medzi človekom a božskými bytosťami. Charakteristickou postavou tejto evolučnej fázy je kráľ, ktorý plní funkcie kňaza. Nahrádza charakteristickú postavu predchádzajúceho obdobia – kráľa, ktorý používa mágiu.

Frazer rozlišuje mágiu pozitívnu alebo čarovanie (sorcery) a mágiu negatívnu alebo tabu. Pri interpretácii magických predstáv a praktík vychádza z Tylorovej idey asociácie myšlienok a spojenia medzi objektmi, ktoré v skutočnosti neexistujú. Tento jav Frazer nazýva sympatetickou mágiou. Avšak je to preňho len prvý krok vo vysvetlení mágie.

TABU A MANA

Slovo tabu (taboo) na konci 18. storočia zaviedol do angličtiny kapitán James Cook (1728 – 1789), slávny britský cestovateľ, ktorý uskutočnil tri plavby okolo sveta a zaznamenával nielen prírodné podmienky krajín, ktoré navštívil, ale aj domorodé zvyky, vrátane obyčajov a predstáv obyvateľov Polynézie. V jednej zo svojich prác opísal rituál ľudskej obete na Tahiti, pri ktorom sa obetovaný muž nazýval „zasväteným mužom“ – Tataataboo. Ďalej zaznamenal, že na ostrove Itui sa slovom tafoo označovali zakázané veci. Maoriovia na Novom Zélande používali slovo s podobným významom – tapu. Skladá sa z dvoch časti: ta (označovať) a pu (dôkladne, celkom). Domorodci ho však používali vo vzťahu k posvätným veciam. V tomto regióne politická moc bola neoddeliteľná od rituálnej moci mana, ktorú ľudia pripisovali osobám v pozíciách autority. Mana pritom zodpovedala zákazom, ktoré tieto osoby mohli uložiť. Cook napríklad opisuje náčelníka na ostrove Tonga, ktorý mohol zakázať konzumáciu istého druhu jedla, ak ho nebolo dosť. Domorodci pokladali tabu za priamy dôsledok toho, že súčasťou telesnej konštitúcie náčelníka bola nadprirodzená moc mana. Vďaka mane celé telo náčelníka bolo tabu a keď si želal rozšíriť zákaz na vonkajšie objekty (napríklad na kanoe), mohol si ich prisvojiť bez toho, aby jeho právo uložiť tabu bolo spochybnené. Takéto spochybnenie by totiž znamenalo aj spochybnenie jeho many. Po Cookovej smrti anglickí námorníci a cestovatelia začali používať slovo taboo vo všeobecnom zmysle zákazov kladených domorodcami na jedlo, materiálne objekty a sexuálny styk. Prví britskí antropológovia nazývali týmto slovom akékoľvek rituálne zákazy. V súčasnej antropológii sa termín tabu často pokladá za etnocentrický a z tohto dôvodu sa prestáva používať (Knight, 2005a).

Všetky magické praktiky podľa Frazera podliehajú dvom princípom – zákonu podobnosti (pravidlo „podobné produkuje podobné“) a zákonu kontaktu alebo nákazy (pravidlo „raz v kontakte – navždy v kontakte“). Týmto dvom zásadám zodpovedajú kategórie homeopatickej alebo imitatívnej mágie (mágie podobnosti) a kontagióznej mágie (mágie kontaktu). Imitatívna mágia vychádza z podobnosti medzi postupom a tým, čo praktizujúci chce dosiahnuť. Napríklad v čiernej mágii bábika zastupuje ľudskú obeť a to, čo sa robí bábike, má sa stať aj obeti. Kontagiózna mágia sa na druhej strane zakladá na fyzickom kontakte, ktorý existuje alebo raz existoval medzi objektmi použitými v magickej praktike a cieľovým objektom. Príkladom môže byť v magických rituáloch používanie vlasov či častí odevu osoby, na ktorej sa má dosiahnuť istý efekt. Dva druhy mágie sa však môžu kombinovať.

Čarodejníctvo v zmysle magického škodenia sa objavuje ako prierezová téma v každej kapitole Zlatej ratolesti a je inherentnou súčasťou Frazerovej teórie, aj keď nevystupuje ako teoretický pojem. Frazer pritom používa anglické pomenovania magického pôsobenia sorcery a witchcraft ako synonymá. Poznamenáva napríklad, že divoch žije vo večnom strachu pred hrozbou čarovania (sorcery) a dáva si pozor na to, aby uschoval ústrižky vlasov a nechtov či slinu a zvyšky jedla, pretože to všetko, ako sa domnieva, môže byť využité čarodejníkom na to, aby ho zničil (Frazer, 1925: 180). Termín witchraft zase hrá dôležitú úlohu v čiastkových záveroch vyplývajúcich z Frazerovej analýzy magických praktík. Napríklad pri vysvetlení tabu, vzťahujúcich sa na kráľov a kňazov, Frazer uvádza:

Keďže cieľom tabu uložených pre kráľa je izolovať ho od všetkých zdrojov nebezpečenstva, ich všeobecným dôsledkom je primäť kráľa, aby žil vo viac-menej úplnom ústraní, zodpovedajúcom počtu a prísnosti tabu, ktoré má dodržiavať. Pritom ani jeden zdroj nebezpečenstva nie je taký obávaný ako mágia a čarodejníctvo [witchraft] a divoch podozrieva všetkých cudzincov, že praktizujú čiernu mágiu. Ochrana proti zhubnému vplyvu cudzincov, či už zámernému alebo nechcenému, je teda základnou požiadavkou vyplývajúcou z opatrnosti divocha. Preto ešte predtým, ako je cudzincom dovolené vstúpiť na územie, alebo pred tým, ako im je dovolené voľne sa stretávať s obyvateľmi, domorodci zvyčajne vykonávajú určité ceremónie, majúce zneškodniť magickú moc cudzincov a neutralizovať škodlivý vplyv, ktorý z nich vyžaruje, či takpovediac dezinfikovať poškvrnenú atmosféru, ktorou sú údajne obklopení (Frazer, 1925: 151–152).

Pozoruhodný je rodový aspekt Frazerovho výkladu, ktorý vyplýva z použitia slov witch, wizard a sorcerer – hoci v angličtine môžu označovať aj muža, aj ženu, termín witch je Frazerom asociovaný skôr so ženami, zatiaľ čo termíny wizard a sorcerer s mužmi. V opise množstva magických praktík a obradov postavy označované ako wizard a sorcerer sú ambivalentné – môžu vystupovať aj ako magickí škodcovia, ako aj tí, čo magickú škodu naprávajú. Ich synonymom v pozitívnej úlohe je medicine-man. Slovo witch však má jednoznačne negatívne konotácie a je spojené s hrozbou spôsobenou magickým zásahom. Táto implicitná asociácia čarodejníctva (witchcraft) so ženami mohla byť výsledkom v tom čase zaužívaného stereotypu bosorky ako súčasti európskeho honu na čarodejnice. V iných častiach sveta sa magické škodenie môže asociovať s oboma pohlaviami, prípadne byť čisto mužskou záležitosťou.

Podobne ako u Tylora, mágia je vo Frazerovej koncepcii indikátorom skorších fáz vývoja spoločností. Magické predstavy a praktiky „divochov“ môžu byť dôkazom existencie prehistorickej kultúry, pretože v nich sú podobné prvky stále funkčné; a mnohé zvyky a povery európskych roľníkov, ktorí žijú v štádiu civilizácie, môžu byť chápané ako pochádzajúce z minulosti. Frazer si všíma podobnosti medzi magickými úkonmi v Európe a v mimoeurópskych kultúrach a prichádza k záveru, že nie sú náhodné. Preto využíva folklór ako dôležitý prameň pri rekonštrukcii dejín ľudstva v zmysle identifikácie fáz vývoja ľudských spoločností.

Ako som konštatovala vyššie, hlavným bodom kritiky Frazerovej evolučnej schémy je, že aj napriek jeho predikcii mágia a náboženstvo stále koexistujú s vedou. Ďalej, Frazer ignoruje sociálne aspekty náboženských a magických predstáv a rituálov a porovnáva neporovnateľné – etnografický materiál pochádzajúci zo súdobých spoločností a historické opisy náboženských praktík. Okrem toho, Zlatá ratolesť prezentuje istý výber etnografického a historického materiálu a neobsahuje dáta, ktoré odporujú Frazerovmu argumentu alebo doňho nezapadajú. Frazerova teória však hlboko ovplyvnila nasledujúce antropologické koncepcie – či už antropológovia s ňou súhlasili alebo nie, museli sa vysporiadať s jej tézami. Uvidíme, že takmer každá nová teória mágie v nasledujúcom období obsahuje diskusiu s Frazerovým dielom.

* * *

Interpretácia magických predstáv a praktík ako prežitkov minulosti je jednou z najvplyvnejších tém v intelektuálnom dedičstve britského evolucionizmu. V antropológii, etnológii a folkloristike sa objavuje v rôznych podobách aj v neskorších teoretických úvahách. Evolucionizmus bol diachrónnou (historickou) perspektívou – sústreďoval sa na otázky pôvodu kultúrnych prvkov, postupného historického vývoja ľudských spoločností a na rekonštrukciu prehistorických dejín ľudstva. Práce prvých britských antropológov pritom boli založené na písomných prameňoch, a nie na priamom pozorovaní iných kultúr a preto boli títo bádatelia v očiach ďalších generácií „kabinetnými antropológmi“. Ich vysvetlenia nemohli byť overené empirickými dátami. Avšak pohľady evolucionistov na vzdialenú minulosť a na „exotické“ kmene aj napriek pochybnostiam o validite ich názorov boli pre mnohých vedcov nasledujúcich generácií mimoriadne príťažlivé.

Vývoj ľudských spoločností z evolucionistickej perspektívy bol považovaný za univerzálny proces a preto bolo možné zosúladiť tézu o psychickej jednote ľudstva s kultúrnou rôznorodosťou, ktorej čelili etnografi pri skúmaní magických predstáv a praktík primitívov – mágia bola produktom primitívneho myslenia, ktoré zodpovedalo úrovni vývoja spoločnosti. Tento argument sa v inej podobe objavuje aj vo vedeckej tradícii vo Francúzsku.

II.

Mágia a spoločnosť

Intelektualistická perspektíva britských evolucionistov zameriavala pozornosť bádateľov na pochopenie toho, ako ľudia vysvetľujú svet. V konečnom dôsledku redukovala náboženstvo na predstavy o nadprirodzených bytostiach a nebrala do úvahy ani emocionálnu stránku, ani sociálne aspekty, aj keď prepájala usporiadanie spoločnosti so spôsobom myslenia. Náboženstvo vo vzťahu k sociálnemu životu sa stalo objektom pozornosti v akademickej sfére vo Francúzsku, kde v prvej polovici 19. storočia vznikla sociologická tradícia vychádzajúca z ideí osvietenských filozofov.

Najdôležitejšou udalosťou v socio-politickom kontexte vzniku sociológie bola Veľká francúzska revolúcia, ktorá sa začala v r. 1789, spôsobila rozpad predchádzajúceho spoločenského poriadku a viedla k zmene politických režimov a vojnám. Osvietenstvo sa zvyčajne pokladá za jednu z príčin revolúcie, pretože oponovalo tradičným formám poznania a tradičným inštitúciám a podporovalo získanie empirických poznatkov, ktoré mali byť prospešné pre spoločnosť a jednotlivcov. Modelom pre spoznávanie sveta bola veda, najmä súdobá Newtonova fyzika. Náboženstvo bolo dôležitou súčasťou tradičnej spoločnosti a hodnôt, ktoré boli predmetom osvietenského skepticizmu – viera v Boha sa prezentovala ako protiklad vedeckého poznania. Vznik sociológie sa umiesťuje do tohto obdobia a zvyčajne sa datuje rokom 1822, keď francúzsky filozof Auguste Comte (1798 – 1857) po prvýkrát použil slovo sociológia a sformuloval program sociologického bádania. Ten poslúžil ako základ pre inštitucionalizáciu sociológie a vývoj sociologickej teórie v nasledujúcom období (Ritzer, 1994: 29–34).

SOCIOLÓGIA A POZITIVIZMUS

Francúzsky filozof Auguste Comte (1798 – 1857) sa pokladá za zakladateľa filozofického smeru pozitivizmu a sociológie ako špecifickej oblasti vedeckého bádania. Bol spolupracovníkom a žiakom filozofa Claude-Henriho Saint-Simona (1760 – 1825), ktorý zastával názor, že dejiny, ktoré skúmajú vývoj spoločnosti, sa musia stať takou istou vedou ako prírodné vedy. V súlade s ideami pozitivizmu Comte vytvoril hierarchiu vied, ktorá postupovala od všeobecných abstraktných disciplín k disciplínam komplexným, konkrétnym a prospešným pre ľudí – od matematiky k astronómii, fyzike, biológii, chémii a napokon k sociológii. Comte teda položil ideové základy sociológie ako systematického štúdia sociálneho života, pričom v jeho hierarchii táto veda – „sociálna fyzika“ – zaujímala vedúcu pozíciu, keďže skúmala najkomplexnejší a najdôležitejší objekt vedeckého bádania – ľudskú spoločnosť. Určil aj metódy, ktoré majú sociológovia používať: pozorovanie, experiment, porovnanie a nakoniec historický výskum, ktorý je vrcholnou etapou porovnania spoločností. Comte totiž chápal spoločnosť ako organizmus, ktorý prechádza procesom vývoja – od jednoduchších foriem k zložitejším, od chaosu k poriadku, od všeobecného k špecifickému, od flexibility k organizácii. Tento proces môže byť rozdelený na etapy a má istý bod počiatku. Vývoj spoločnosti sa pritom chápe ako pokrok, teda postupné zlepšovanie podmienok ľudského života. Comte sformuloval zákon troch štádií spoločenského vývoja – teologickej (fiktívnej), metafyzickej (abstraktnej) a pozitívnej (vedeckej). Táto schéma nie je podľa neho len abstrakciou, pretože odráža ústrednú úlohu vedeckého poznania, ktoré je vrcholným výsledkom spoločenského vývoja a ktoré má slúžiť ľuďom. Pre Comta je najlepšia, najvyvinutejšia spoločnosť tá, ktorá je založená na vedeckých poznatkoch. Ideálne spoločenské zriadenie je štát s pevne stanoveným poriadkom, riadený vedcami a odborníkmi. Chod spoločnosti by mal vychádzať z poznania univerzálnych prírodných zákonov (Ritzer, 1994: 29–36; Parkin, 2005: 165–166).

Francúzsko, podobne ako Anglicko, dlhú dobu prichádzalo do intenzívneho styku s mimoeurópskymi kultúrami. S premenlivým úspechom sa snažilo o získanie zámorských území už od 16. storočia, avšak jeho výrazná expanzia sa začala v 30. rokoch 19. storočia inváziou do Alžírska; neskôr získalo rozsiahle kolónie nielen v Afrike, ale aj v juhovýchodnej Ázii. Najväčší územný rozmach dosiahla francúzska koloniálna ríša po skončení prvej svetovej vojny.

Spoločenská atmosféra vo Francúzsku v druhej polovici 19. storočia sa radikálne líšila od ovzdušia vnútornej stability vo viktoriánskom Anglicku, pretože po Veľkej francúzskej revolúcii krajina zažívala sériu rýchlych zmien politických režimov a viedla vojny na svojom a na cudzích európskych územiach. Okrem týchto faktorov k atmosfére nestability prispievali náboženské rozdiely a konflikty, ale aj spochybňovanie náboženstva zo strany osvietenských filozofov. Osvietenská kritika náboženstva viedla k reakcii, ktorá vo Francúzsku nadobudla formu intelektuálneho prúdu katolíckej proti-revolučnej filozofie. Bol namierený proti prepiatemu racionalizmu osvietenstva a zdôrazňoval dôležitosť citového života (Ritzer, 1994: 29–34).

Klasické sociologické koncepcie vo Francúzsku vznikali v tomto období veľkých sociálnych zmien, keď tradičné hodnoty francúzskej spoločnosti vrátane náboženskej viery boli spochybňované a nové morálne základy spoločenského života ešte nevznikli, v kontexte debát o racionalite, emóciách a úlohe náboženstva a vedy v spoločnosti. Krajina bola polarizovaná – v mestách panovali antiklerikálne nálady a na vidieku dominoval katolicizmus. Predmetom sporov bola najmä budúcnosť vzdelávacieho systému – má byť sekulárne alebo katolícke, a ak sekulárne, čo by malo byť jeho morálnym obsahom? Hlavnou postavou francúzskej sociologickej školy, ktorá sa sformovala v tomto ovzduší na prelome 19. a 20. storočia, bol Émile Durkheim (1858 – 1917) (Bowen, 1998: 8).

Émile Durkheim (1858 – 1917)

sa pokladá za zakladateľa sociológie ako inštitucionalizovanej akademickej disciplíny. Pochádzal zo starej rabínskej rodiny a predpokladalo sa, že aj on sa stane rabínom. Avšak Durkheim sa zaujímal skôr o vedecké vysvetlenia spoločenského života. Získal filozofické vzdelanie na univerzite v Bordeaux a práve na tejto univerzite vyučoval svoj prvý kurz sociológie. V nasledujúcich rokoch publikoval viaceré práce, ktoré sa stali klasikou nielen v sociológii, ale aj v antropológii. Predložil komplexný program empirického bádania, ktorý odlišuje sociológiu od filozofie. Objektom bádania sú tu sociálne fakty, ktoré zahŕňajú také aspekty ľudskej existencie ako náboženské systémy, jazyk, politiku či ekonomiku. Úlohou sociálnych vedcov je vysvetliť fungovanie spoločnosti prostredníctvom kauzálnej analýzy – nachádzania súvislosti medzi jednotlivými sociálnymi faktmi a potrebami spoločnosti. Durkheim sa pričinil o to, aby sa bádanie spoločnosti oddelilo od filozofie nielen v teoretickej rovine, ale aj v inštitucionálnej sfére, najmä v systéme vzdelávania. V roku 1896 sa stal profesorom na univerzite Bordeaux a v roku 1902 začal učiť na Sorbonne v Paríži, kde sa v roku 1906 stal profesorom v oblasti vzdelávania. Napokon v roku 1913 k odbornému profilu jeho profesorského titulu pribudla aj sociológia. Durkheim nielen dosiahol inštitucionalizáciu sociológie vo Francúzsku, ale vytvoril aj školu, ku ktorej patrili mnohí významní bádatelia mladšej generácie. Založil časopis L’Année Sociologique, ktorý slúžil ako platforma na rozvoj disciplíny a ktorého názov sa stal aj názvom jeho školy. Koncepcia Durkheima bola poznamenaná duchom doby – súdržnosť spoločnosti patrila preňho k najdôležitejším problémom. V roku 1866 písal: „Spoločnosť, ktorej členovia by neboli spojení pevnými a trvalými väzbami, podobala by sa voľnej hromade prachu, ktorú by aj najslabší závan vetra mohol kedykoľvek rozviať na všetky štyri strany sveta“ (citované v Bowen, 1998: 8). Preto je Durkheimova teória náboženstva zameraná práve na vysvetlenie toho, ako tento sociálny jav prispieva k udržaniu spoločnosti (Ritzer, 1994: 40–45; Bowen, 1998: 8–11).

V nasledujúcom výklade sa budem venovať tomu, akú úlohu hrá mágia v diele Durkheima a v prácach ďalších bádateľov patriacich k jeho škole – Marcela Maussa (1872 – 1950) a Henriho Huberta (1872 – 1927). Všetci traja venujú pozornosť vysvetleniu mágie a náboženstva, ktoré spájajú so spoločenským usporiadaním. Pozriem sa tiež na dielo filozofa Luciena Lévy-Bruhla (1857 – 1939), ktorý síce nebol Durkheimovým žiakom, ale prispel k diskusiám o mágii a zohral dôležitú úlohu vo vývoji antropológie. Nasledujúce podkapitoly sú koncipované podľa chronológie vzniku prác, ktoré v nich prezentujem, pričom Marcel Mauss je spoluautorom dvoch z nich.

Marcel Mauss (1872 – 1950)

patrí k najvýznamnejším postavám francúzskych sociálnych vied. Jeho dielo bolo výrazne ovplyvnené Durkheimom – jeho strýkom a učiteľom. Avšak Mauss zaujíma v dejinách sociálnych vied samostatné miesto. Často sa kladie otázka, či ho možno považovať za sociológa alebo za antropológa – jeho dielo i akademické pôsobenie je totiž premostením medzi sociologickou a antropologickou/etnologickou tradíciou vo Francúzsku. I keď nepochybne bol sociológom a pokračoval v rozvíjaní myšlienok Durkheima, v antropológii patrí k najvplyvnejším autorom – mnohí významní antropológovia uvádzajú jeho dielo ako zdroj inšpirácie, najmä Claude Lévi-Strauss (1908 – 2009), hlavná postava francúzskeho štrukturalizmu, ktorý podrobne analyzoval dielo Maussa a tvrdil, že antropológovia mu vďačia za mnohé podnetné idey (Lévi-Strauss, 1987). Mauss vyštudoval filozofiu v Bordeaux, kde v tom čase učil Durkheim. Pokračoval v štúdiu v Paríži, kde sa venoval indickým náboženstvám a sanskritu. V roku 1901 sa Mauss ujal vedenia katedry v odbore „história náboženstva a necivilizovaných národov“ na vysokej škole École pratique des hautes études. Po založení časopisu L’Année Sociologique mu Durkheim ...

Koniec ukážky