Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Melancholický gavalier

Jakub Grajchman

Ukážka z elektronickej knihy

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Andrea Jánošíková, Mária Hulvejová, Martin Hlinka

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0057-5

Pôvodná publikácia

Jakub Grajchman. Melancholický gavalier alebo Zem a nebo. LITA. Bratislava 1986. 58 s. Elena Midriaková preložila z nemeckého originálu. Ľuboš Midriak upravil. Božena Čahojová, zodpovedná redaktorka.

Bibliografické poznámky

Jakub Grajchman: Melancholický gavalier alebo Zem a nebo. Dráma v troch dejstvách

Dráma Melancholický gavalier bola preložená z nemeckého rukopisu Ein melancholischer Cavalier oder Erde und Himmel. Existujú dve jej slovenské verzie — Slavín a Podivín. Po verzii nemeckej sme siahli predovšetkým preto, lebo je v rovine myšlienkovej i kompozičnej dopracovanejšia ako dve slovenské verzie tejto drámy.

K nijakému podstatnejšiemu zásahu do štruktúry drámy sme nepristúpili. Úpravy sa pohybujú predovšetkým v rovine lexikálnej a syntaktickej. Úprava rešpektovala súčasný písomný úzus.

Osoby

Zem

KAROL BÚRNY, melancholický gavalier

ŽIAR, básnik

HARABURDA, príživník

KOMISÁR

ŠEDIVEC, statkár

ŠUDIERNY, vyšetrujúci sudca

CING, čašník

PRESTRI, krčmár

JOHAN, sluha Búrneho

TONI, cigánsky muzikant

MARTA, Šedivcova manželka

VDOVA

MARÍNA, LAURA; jej deti

Niekoľko ďalších epizódnych postáv

Nebo

VIERA, LÁSKA, NÁDEJ, MÚDROSŤ, KRÁSA; božský senát

PRAVDA, obhajca

DIOGENES, súdny zapisovateľ

TIMON, dozorca nad tieňmi

CHARÓN, prievozník tieňov

SMRŤ

Prvé dejstvo

Prvý výstup

Búrny.

Búrneho izba.

BÚRNY (drží v ruke knihu): Tak prekrásny duch, a predsa smrteľný. Zvláštne! Prečo krásno netrvá večne? Zjaví sa a zmizne. A práve v tej pominuteľnosti je jeho cena. Ako to? Trvaním by zovšednelo? Nie, zostarlo, len zostarlo ako táto kniha — plod už dávno mŕtveho ducha, ktorú tak často berie do rúk mysliteľ a cíti sa v hĺbke svojej duše unášaný nebeskými predstavami. Pominul si sa, pominul, ty krásne mysliaci génius. Zhasol si ako posledný lúč zapadajúceho slnka na brale. Tak prekrásny! (Položí knihu a rozmýšľa. Klopanie.) Vstúpte!

Druhý výstup

Búrny, Haraburda, neskôr Johan.

HARABURDA: Oddaný služobník, urodzený pane! Ako sa mávate, ak sa smiem spýtať?

BÚRNY (chladne): S kým mám tú česť?

HARABURDA: Ja som pán Haraburda.

BÚRNY: Vy ste pán Haraburda?

HARABURDA: K službám.

BÚRNY (pre seba): Človek a človek, aký to rozdiel! Čo si želáte?

HARABURDA: Prednedávnom som sa vrátil z armády. Dosiahol som vysokú hodnosť. Bol som dôverníkom v tých najvznešenejších rodinách, všade vážený a uctievaný.

BÚRNY (chmúrne): Stručne!

HARABURDA: Všeobecne známa a všade vysoko cenená dobročinnosť vašej milosti, ktorú ráčite preukazovať všetkým odborníkom, mi dodala odvahu vstúpiť do vášho domu.

BÚRNY: A v čom ste odborníkom vy?

HARABURDA: Ja som odborník na všetko.

BÚRNY: A tomu mám ako rozumieť?

HARABURDA: Som užitočný v každom ohľade.

BÚRNY: Ja nepestujem nijaké ohľady.

HARABURDA: Vaša milosť chce teda moju najzdvorilejšiu ponuku odmietnuť?

BÚRNY: Čo vlastne chcete?

HARABURDA: Chcem — po tom, čo som sa dozvedel, že vaša milosť ako vysokovzdelaný filozof ráči byť často melancholická — túto odpornú melanchóliu zahnať svojím zmyslom pre humor a veselou povahou.

BÚRNY: A v čom spočíva vaša veselosť?

HARABURDA: V elegantnom salónnom správaní, decentnom vystupovaní a v tých najoddanejších službách.

BÚRNY: To sú všetko veci, ktoré sa ku mne nehodia. Povedzte už konečne, čo vlastne chcete, ale bez okolkov.

HARABURDA: Rád by som zotrval vo vašom veľactenom dome ako spoločník. Dajte mi príležitosť, vyskúšajte ma. Presvedčíte sa, že som veľmi užitočný.

BÚRNY: Môj dom nie je miestom, kde by ste sa mohli vyznamenať.

HARABURDA: Som aj vzdelaný pedagóg.

BÚRNY: Som už pristarý na poúčanie. Ani by som neradil takému vzdelanému pedagógovi vyučovať postaršieho drsného a tvrdohlavého kuvika, zvyknutého často presadzovať svoje názory päsťou.

HARABURDA: Pane! Nerobte ma nešťastným. Som v krajnom položení. Ste pánom môjho života a smrti.

BÚRNY: Vecami, ktoré mi neprislúchajú, nedisponujem.

HARABURDA: Koľké pohŕdanie!

BÚRNY: Pohŕdanie nízkeho nezraní.

HARABURDA: Často pohŕdajú aj perlou.

BÚRNY (posmešne): Hlavne, ak je zo skla.

HARABURDA: Ale vysokorodený pane…

BÚRNY: Čo si myslíte, že som sa narodil niekde na veži?

HARABURDA: Nie, preboha! Chcem vás len označiť patričným titulom.

BÚRNY: A aký titul patrí vám? (Posmešne.) Myslel som, že nijaký, keď ste haraburda aj menom.

HARABURDA: Žartujete, pane! Ja mám charakter!

BÚRNY: Čo? Charakter? A viete vy, čo to vlastne je?

HARABURDA: No dovoľte?!

BÚRNY (ironicky): Charakter je slepý nástroj, ktorý možno zneužiť — je tak?

HARABURDA: Nástroj na dobré skutky.

BÚRNY: Čo je to dobrý skutok?

HARABURDA: Čudná otázka.

BÚRNY: Dobre sa nažrať — čo?

HARABURDA: Môj pán a vládca!

BÚRNY: Myslíte, že ma baví niekoho ovládať?

HARABURDA: Sú vášne, ktoré spôsobujú rozkoš.

BÚRNY: Rozkoš, vravíte? A čo je to rozkoš?

HARABURDA: To vy, urodzený pane, ráčite lepšie vedieť, lebo jej máte prebytok.

BÚRNY (ironicky): A ja som si myslel, že rozkoš je jasot bez zmyslu. Ale povedzte, je aj somár schopný rozkoše?

HARABURDA: Urodzený pán ráči byť náladový.

BÚRNY: Somáre nemajú nálady — a vy?

HARABURDA: Ja som zdvorilý.

BÚRNY: Ako pes? Počuli ste už niečo o uštipačnom Diogenovi?

HARABURDA: Či som počul? Ó áno!

BÚRNY (ironicky): Ktorý s lampášom v ruke cez deň hľadal človeka — je to pravda?

HARABURDA: To si hádam staré baby vymysleli.

BÚRNY: A že to bol vraj lev salónov a veľký rozkošník?

HARABURDA (dôležito): Jeho sláva by inak nebola prešla na potomstvo.

BÚRNY: A že bol nehanebný zvodca?

HARABURDA (trie si čelo): Zdá sa mi, že sa s prvou ženou dal rozviesť.

BÚRNY (ironicky): Správne! Teraz vidím, že ste skutočný literát. Ostaňte teda v mojom dome, keď si to želáte. Nezmysel rozveselí trúchlu myseľ a vylúdi úsmev na trpkej tvári. Blázna nedržia preto, že je blázon, ale preto, že vystrája bláznovstvá. Ani psa nedržia preto, že je pes, ale preto, aby človek videl, aký nemá byť. Zostaňte teda s tým, že môžete kedykoľvek opustiť môj dom. (Zvoní.) Johan!

JOHAN (vstúpi): Čo rozkážete?

BÚRNY: Daj zapriahať!

JOHAN (odchádza.)

HARABURDA: Kam, môj pane?

BÚRNY: Ideme do hostinca U troch krkavcov!

HARABURDA (šťastne): Sapperment! Hádam na bál?

BÚRNY (so smiechom): Keď myslíš?! Ak sa chce človek rozveseliť, musí ísť medzi čvargu. Je tak?

HARABURDA (šúcha si ruky): Ó áno, ó áno, tam ale bude zábavy. Viem, že sa výborne zabavíme. Spoločnosť prítomnosťou vašej milosti získa na príťažlivosti a bude nadmieru šťastná.

BÚRNY (s pohŕdaním): Myslíte, že sa mi podlizovaním zapáčite? Vás tu len trpím — nič viac!

HARABURDA: Však ja sa vám zapáčim, keď ma bližšie spoznáte.

BÚRNY: Tú námahu si veru nedám.

JOHAN (prichádza): Milostivý pán, je zapriahnuté.

BÚRNY: Tak ideme. (Vezme palicu, Johan kožuch. Všetci odchádzajú.)

Tretí výstup

Šedivec, Marta.

Šedivcova izba. Na stole horí sviečka. Šedivec si napcháva fajku a jeho žena Marta číta pri stole knihu.

ŠEDIVEC: Tak teda ideme na ten bál, čo?

MARTA: Ja zostanem doma.

ŠEDIVEC: Ja sa doma nudím.

MARTA: A mne je zas milší domáci pokoj ako hurhaj na bále. Ja sa príjemnejšie zabavím čítaním.

ŠEDIVEC: A mňa čítanie len uspáva. Keď nemôžem zaspať, vezmem knihu do rúk, a hneď spím.

MARTA: Myšlienky predsa oživujú, len nudné veci, ktoré nepôsobia na ducha, uspávajú.

ŠEDIVEC: Veci a myšlienky, všetko jedno. Myšlienky sú len na to, aby sme sa dorozumeli, nie aby pôsobili na ducha.

MARTA: Muž môj, strašne sa mýliš. Myslenie je predsa duch sám a jeho prejavom je myslenie.

ŠEDIVEC: Ako to len niekomu napadne. Keď zostavujem svoje účty, duša s tým nemá nič spoločné. Duša patrí len do kostola, kde farár káže o morálke.

MARTA: Človeče! Ty máš ale čudné predstavy!

ŠEDIVEC: Čudné? Pravdaže! Povedz radšej chlapské, lebo to, čo je chlapské, sa zdá ženám vždy čudné. Ideš teda na ten bál? Kvôli tvojim predstavám som skoro zabudol, že sa naň chystám.

MARTA: Už som ti povedala, nie!

ŠEDIVEC: Ja idem.

MARTA: Dobre, ale zober si peniaze!

ŠEDIVEC: Netreba.

MARTA: Akože netreba?

ŠEDIVEC: Zíde sa tam veľa panstva, možno sa zjaví aj Búrny, a kde je ten, tam je všetkého hojnosť, netreba sa o nič starať.

MARTA (zamyslene): Búrny je génius! Takí páni majú dlhý bič a vedia ním šľahnúť na najcitlivejšom mieste. V jeho blízkosti môžeš zle pochodiť.

ŠEDIVEC: Prečo? Nestará sa o to, čo sa okolo neho robí.

MARTA: Tomu never. Je to skôr človek, v blízkosti ktorého môžeš byť šťastný alebo prekliaty.

ŠEDIVEC: Hlúposti!

MARTA: Hlúposti s vážnymi následkami. Vravím ti, zober si peniaze a nebuď taký lakomec. Nepatrí sa užívať z cudzieho.

ŠEDIVEC: Ale prestaň! Ja viem, ako svet beží.

MARTA: Na ten tvoj beh sveta môžeš poriadne doplatiť.

ŠEDIVEC: Ako môžem doplatiť, keď sporím?

MARTA: Staviaš na piesku. Lakomstvo je vášeň, ktorá nechce nič dať a všetko chce mať. Utŕžiš hanbu a rany! Načo sú ti peniaze? Myslíš, že je to najväčší majetok? Mŕtva vec, nič viac.

ŠEDIVEC: Škoda, že nie si muž. V tebe sa skrýva stratený gavalier. Ostaň si doma a filozofuj, ako dlho len chceš. Zbohom! (Odchádza.)

Štvrtý výstup

Marta.

MARTA: Nechápem, ako tanec môže mysliacemu človeku spôsobovať radosť? Tancovanie je kypenie rozbúrenej krvi v žilách mladého človeka. Len čo telo dozrie a nadíde čas pre vážnosť myslenia, pominie aj nepokoj. Aké smiešne človeku potom prichodí tancovanie. Mňa už nebaví plesová zábava. Za mladi mi bolo hopkanie príjemné. Ale keď som dorástla do veku, kedy detská hra ustupuje mysleniu, obraz bálu som začala vnímať celkom inak. Ľudia, túžiaci po zábave, sa tu schádzajú a plesajú až do vysilenia. Po polnoci vidieť len bledé tváre, vyčerpané suchotinárske tackanie a na svitaní len ľudské ruiny. Ach, aká bolesť premkla celú moju dušu pri tomto obraze! Všetko je márne a pominuteľné. Tento pocit žiaľu hlboko zasiahol celú moju bytosť. Predsavzala som si nikdy viac sa nezúčastniť nijakého plesu. Preč je dievčenská radosť! (Naivne.) Čo radosť! To predsa nebola nijaká radosť! Prázdny, nepochopiteľný sen, nič viac. Bez myslenia niet radosti — len prázdnota! Život robí krásnym len sila myšlienky!

Piaty výstup

Cing, potom Búrny, Haraburda, Johan.

Hostinec.

CING: Počítam dnes s dobrým obratom. V tanečnej sále je spústa hostí. Len keby platili v hotovosti, aby to pekne cingalo. Akože sa volám Cing, to je radosť! Čo to vidím? Cudzie panstvo! Bravo! Vitajte, vitajte!

(Búrny, Haraburda a Johan prichádzajú.)

BÚRNY: Sme tu dobre U troch krkavcov?

CING: K službám.

BÚRNY: Nepostihne nás nejaké nešťastie, keď sme U troch krkavcov?

CING: Hádam len nie, máme tu predsa aj holubičky.

BÚRNY: Osobitnú izbu pre mňa a týchto dvoch urodzených pánov. (So smiechom ukazuje na Haraburdu a Johana.)

(Johan si rozpačite utiera nos do rukáva.)

CING: Hneď, hneď, páni! Ráčte… číslo tri.

BÚRNY: Johan, všimni si! Naša izba má číslo tri. Teda traja krkavci, číslo tri a traja páni, koľko je to?

JOHAN: Deväť.

BÚRNY: Hlupák! Povedzte vy, urodzený pán Haraburda.

HARABURDA (zarazene): Myslím, že počítal správne.

BÚRNY: A ja si myslím, že vy dvaja ste dobre spočítaní somári. — Takže to máme: traja krkavci, číslo tri a traja páni; vlastne jeden pán a dvaja somári.

HARABURDA (potichu): Tieto nálady sa mi nepáčia.

BÚRNY: Choď, Johan, objednaj si, čo chceš, žer a slop, ale zostaň pri zmysloch, inak z teba stiahnem kožu.

JOHAN (odchádza.)

BÚRNY: Čašník! Prineste nám víno! Z toho najlepšieho!

CING: Ak sa smiem spýtať, s kým mám tú česť?

BÚRNY: A čo vás do toho! Vaša česť je obsluhovať a moja česť hosťa platiť. (Chodí hore-dolu. Paličku postaví do kúta a sadne si za stôl.)

CING: To je ale čudný patrón!

BÚRNY: Vy moja najdrahšia haraburda, posaďte sa. Tu budeme hodovať.

HARABURDA: Výborne, výborne — ale ja by som sa predsa len rád, kým prinesú jedlo, pokochal vznášajúcimi sa kráskami v tanečnej sále. (Odchádza.)

BÚRNY (uštipačne): Keby nebol somár, myslel by som si, že sa chce dať na filozofiu.

(Cing prináša víno.)

Čašník! Je veľa ľudí v tanečnej sále?

CING: Nával, aký tu ešte nikdy nebol. (Odchádza.)

Šiesty výstup

Búrny a Žiar.

ŽIAR: Koho to vidím? Búrny, čo tu robíš? Ty odľud! Prišiel si sa posmievať ľudskej hlúposti, ty uštipačný Diogenes?

BÚRNY (prívetivo): Žiar! Prisadni si, ty kuvik, som naozaj rád, že ťa vidím. Dnes si mojím hosťom. Daj si, čo ti hrdlo ráči, či dobré, či drahé. Si vítaný! Budem ti rozprávať, nech vieš, ako často ma trápia nálady a nechuť do života. Túto noc strávime v srdečnom rozhovore. Podaj mi ruku! (Podá mu ruku.) Keby som tak ja mal, čo ty nosíš v hlave.

ŽIAR (so smiechom): Čo tebe všetko nenapadne! (Sadne si.) Tak nečakane sme sa stretli, Búrny, som naozaj rád. Nejdeš si zahnať svoje nálady pohľadom na tancujúcich?

BÚRNY: Ako to tam vyzerá?

ŽIAR: Pripestré a pritesné. Krinolíny praskajú v tlačenici vášnivých tanečníkov, udychčaní lapajú po navoňavkovanom prachu — pri kašli ho hlcú — a lepkavý pot zastiera tuposť chlípneho oka.

BÚRNY: Krkavec našiel svoju zdochlinu. Už sa niekde s nejakou starou známou Dulcineou kláti v tlačenici. (Nalieva víno.) Na zdravie, boh nech ti žehná.

ŽIAR: Tebe tiež. (Štrngnú si pohármi a pijú.)

BÚRNY: Prišlo ti už niečo na um v tomto blázinci? Môj príživník ti poskytne bohatý materiál a dobrý terč pre tvoju satiru. Je to vybíjaný podliak, obratný pätolizač, bezočivý klamár a prešibaný podvodník. Je vo svojej ničomnosti taký neobyčajný, že predstihne aj svoje vlastné meno.

ŽIAR: Videl by si dámy, ako pri kolísaní a vlnení širokých krinolín ukazujú to, čo ináč cudne zakrývajú.

BÚRNY (žartovne): Ale je prehnité to naše moderné osvietené storočie… A čo páni?

ŽIAR (ironicky): Elegancia sama! Tisnú sa okolo svetla sviečok ako muchy, len aby bolo vidieť ich blýskavé gombíky, neprestajne vyťahujú z vrecka svoje hodinky, len aby ukázali, že ich majú. Pohrávajú sa s retiazkami z mačacieho zlata, rukou obťažkanou prsteňmi si neustále krútia fúzy, len aby pôsobili ako vysokovzdelaní urodzení páni. V tomto komickom výjave nájdu sa i takí, čo stoja s nasadenými okuliarmi nečinne bokom v pozícii kritika — vlasy presne rozdelené, hladko učesané, nos dohora, hlava zaklonená, ruky skrížené za chrbtom. A tupo hľadia s prázdnym výrazom do pestrej haravary.

BÚRNY: Stačí mi, čo si povedal, už tam ani nemusím ísť.

Koniec ukážky