Anton Hykisch

Nočné zápisky

Vydanie tlačenej verzie tejto knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Anton Hykisch, 2024
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2024
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2024
Cover Photo © Juraj Rašla
Design © Katarína Marenčinová
1053. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-1213-3 (viaz.)
ISBN 978-80-569-1214-0 (ePDF)
ISBN 978-80-569-1215-7 (ePub)

O čom je táto kniha?

Mám po deväťdesiatke. Neveríte? Vaša chyba. Od čias maturity (čo bolo pred 70 rokmi) som napísal vyše 30 kníh. O všeličom. Ospravedlňujem sa. Môj starý otec na Dolnej Ružovej ulici v Banskej Štiavnici počas popoludňajšej prechádzky so svojím mopslíkom Kitty mi hovorieval, že pracovitosť je základ úspechu. Omyl.

Je nemúdre byť usilovný a pracovitý – aspoň pokiaľ nepôsobíte v oblasti technológií a pri materiálnom zabezpečení človeka. Ak sa púšťate vyššie od žalúdka a blížite sa k srdcu či ľudskej hlave vyplnenej mozgom, platia iné pravidlá.

Čím menej kníh napíšete, tým viac si vás budú ľudia všímať. Prečítať tenučkú knižočku básní je jednoduchšie ako čítať desať 500-stranových románov či štyri 300-stranové knihy esejí. To je námaha.

S knihou úvah o mieste Slovenska vo svete Nebojme sa sveta som sa trápil päť rokov. Keby som po päťročnom pobyte v Kanade bol napísal päť kníh o víkendových cestách po USA, Mexiku, Havaji, Venezuele, Arktíde, plné táranín, čo sme jedli a či majú v hoteloch tvrdé matrace, bol by som urobil múdrejšie.

Rozmýšľať nad kompozíciou budúcej knihy je hlúposť. Usilovať sa o logické zoradenie tém a kapitol je strata času. Ľudia čítajú zmätene, úchytkom, nesústredene. Systém a poriadok ľudí iba rozčuľuje, namáha ich mozgy. Treba písať, čo ti zišlo na um, čo ťa trklo, o kameni, na ktorom si sa potkol v San Franciscu neďaleko móla, kde tvoja žena zistila, že jej ukradli kabelku s dokladmi a kreditkou.

Keď o Tramtárii napíšeš poctivo a začneš s históriou, je viac ako isté, že sa do teba obujú nielen vedci z Tramtárie, ale aj mladí doktorandi z vidieckej slovenskej univerzity, čo založili svoj vedecký postup na výskume Tramtárie. Chybám sa nevyhneš. Nemáš pred menom a za menom reťazec vedeckých titulov.

Ak však napíšeš o kokteile namiešanom v krčme s vymysleným menom na vymyslenej ulici hlavného mesta Tramtárie – si víťaz. Nikto ťa neprichytí a neusvedčí z neznalosti. Tituly pred menom a za menom budú tentoraz nanič.

Raz v noci som počúval rozhlasovú reláciu o svätom Augustínovi ako významnom filozofovi. Relácia sa začala anglickým šlágrom na želanie hosťujúcej univerzitnej docentky. Uplynula polhodina a rozhlasovej redaktorke a hosťujúcej docentke sa podarilo nočných poslucháčov informovať, že Augustín mal nemanželského syna, zbožnú matku Moniku a nebol pokrstený. Po nočných správach a ďalšom anglickom šlágri sa poslucháči stále nedozvedeli, prečo bol Augustín Aurelius významným filozofom, čo bolo jadrom jeho filozofie a v akej dobe žil. Tvorcom relácie sa podarilo takmer nemožné. Po ďalšej hodine zmäteného tárania sa poslucháči nedozvedeli ani o jednom Augustínovom diele, ani o Vyznaniach, ani o tisícstranovom Božom štáte. A že bol aj svätcom? Ani slova. Potom som zaspal, obchádzala ma angína.

Náš svet nemá na nič čas. Všetci si myslia, že vedia všetko potrebné, dokonca tým otravujú aj ostatných.

Za svojho života som prečítal stovky kníh. Ako univerzitný študent som si ich zapisoval. Priemerne dve knihy týždenne.

Usiloval som sa urobiť si poriadok v hlave. Doplniť medzery. Ako odovzdať tento poriadok iným – to sa mi nepodarilo.

Ľudia nechcú poriadok. Boja sa triedenia, klasifikácie. Zistili by vlastné medzery, čierne diery v sebe.

Marketing si žiada svoje.

Zapovedal som sa, že už nebudem písať knihy, čo majú hlavu a pätu. Aj keby som chcel odhaliť tajomstvá vesmíru, teológie či filozofie všetkých čias.

Nie. Napíšem knihu chaosu a neporiadku. Zo zápiskov z iných kníh. Z poznámok pred spaním. Z náhodných spomienok. Z rozčúlenia z televízneho spravodajstva. Posolstvo svetu? Varovanie Európe, svojej malej päťmiliónovej vlasti? Neviem. To sa uvidí.

O čom je táto kniha? Neviete?

O všeličom.

Pripravte sa na najhoršie.

1. Viete, kedy sa cítim najšťastnejšie?

Polhodinu pred spaním, keď Eva zhasne v obývačke televízor, vojdem do svojej pracovne, zapálim si stolnú led lampu (dar od detí), odsteliem si posteľ a chystám sa spať. Vonku všetko stíchne, vyzriem z okna, akou farbou svieti Bratislavský hrad. Potom sa posadím na posteli, prižmúrim oči, pozriem sa po mojej izbe. Nechcem vstúpiť do ríše snov osamote. Nastáva ten tajomný okamih, vnuknutie. Niekto by sa mi mal prihovoriť, povedať niečo na cestu nocou. A temer poslepiačky vstanem, vyberiem si knižku – zväčša len jednu. Viem presne, kam mám zamieriť.

Naproti, vľavo vedľa dverí v najvyššom rade hore, sú životopisy. Alexander Veľký, Budha, Kolumbus, Hegel, sv. Augustín, Gándhí, Shakespeare, de Gaulle, Horthy, Franco, Jozef II., Mussolini, Magister Ignác, Maximilán Hell. Hneď vedľa útle knižky básnikov, priateliek a priateľov, známych. Viacerí už nežijú. Taká Lydka Vadkerti... Ale knižky sú tu, presne tam, kde som ich uložil pred rokmi.

Medzi lôžkom a dverami do predsiene mám ďalšie poličky. Victor Hugo, Balzac, Stendhal, Zola, Mauriac. Klasici. Aj Saint-Exupéry, Camus, Malraux, Montherlant, Duhamel. Veľká európska a nesmrteľná svetová literatúra je nemysliteľná bez Francúzov. Rebelantský románopisec s nevysloviteľným menom Houellebecq, najnovší francúzsky hit, je v predsieni, do pracovne sa mi tí noví nezmestili. Nad nimi sú českí básnici, milovaný Holan, aj Rilke, slovenskí klasici, nadrealisti (koľkých som poznal podpitých v Budmerickom kaštieli), a sú tu, predstavte si, ochotní hocikedy prehovoriť.

Celkom naspodku za skrinkou s agendou PEN klubu sú parádni Rusi: Turgenev, celý Dostojevskij, Tolstoj, potom Solženicyn, aj tí sovietski geroji, čo nás povzbudzovali. Potom Chorvát Miroslav Krleža. Vedľa sú Maďari, taký super vzdelaný László Németh, Sándor Petőfi v origináli. To znie, tie rýmy, aj umierať pripadá ľahko. Nešťastný Ady. Divokí Srbi Oskar Davičo, Dobrica Čosič. Aspoň niektorí Poliaci, starý Henryk Sienkiewicz, ale aj Jan Dobraczyński či Hanna Malewska. Celkom hore na seba natlačení slovenskí básnici, obľúbený Smrek zo študentských čias, darčeky od známych s venovaniami, generační pútnici Rúfus, Mojík, Válek, aj neskoro objavený Valentín Beniak. Rozglejené vydanie Hájnikovej ženy s prekrásnymi ilustráciami Martina Benku, aj málo známe nemecké vydanie Hviezdoslava v medzinárodnej sérii malých knižiek Insel Verlagu. Výber z najkrajších Sonetov, aj Krvavé sonety, súbežne slovenský originál. Podobne Véres szonettek v preklade Györgya Rónaia. Kto sa dnes prehrýza Hviezdoslavom? Bola storočnica narodenia. Trápne televízne besedy do seba zahľadených literárnych historikov. Neskoro v noci. Hviezdoslav kresťan, ale kritický. Koho to dnes zaujíma?

Lenže ja som služobníkom prózy. V kúte, v dolnom rade, uchovávam čarodejníkov z Latinskej Ameriky, Borges, García Márquez, Fuentes. Aj Kazantsakis. A na stene oproti, tu, nad pracovným stolom, sa tlačia Angloameričania, Nemci a Rakúšania. Študoval som ekonómiu, mám rád systém. Viem, kde nájdem sériu kníh o teórii románu. Vedľa nich rozhovory spisovateľov so spisovateľmi. A nad nimi uskladnení výberoví Česi, Čapek, Arbes, Zeyer, Hrabal, Kundera. V kúte, kam nedočiahnem (scvrkávam sa, ako všetci starí ľudia), mám Talianov, Papini, Gepard grófa Lampeduseho, aj zúrivý reportér Curzio Malaparte. A výber najlepších Nemcov: Thomas Mann, Stefan Zweig, Heinrich Böll.

Nie, nechcem sa chvastať, koho všetkého poznám. Nemôžete však poprieť, že sú to skvelé známosti. A ja s nimi, s chlapmi i so ženami tých kníh a z ich kníh – obcujem. A privolám si na noc, koho len chcem. Či sa chcem zamilovať, dumať o prevteľovaní, o záhadách Svätej Trojice, vedieť, ako žili moji dosť ľahkomyseľní rodičia, ako sa odstrelil tyran Hitler, ako smrteľne chripel Stalin, keď chcem uvidieť pyramídy v Yucatáne, sopku na Havaji alebo hrozivú veľkosť svätopeterského chrámu v Ríme – stačí prižmúriť oči a viem, kde mám siahnuť, a privolám si všetko, čo len chcem.

Cítim sa slobodný a šťastný. Som pánom svojich túžob. Som slobodnejší ako hocikedy predtým. Aj v najťažších rokoch bez zamestnania, denne opľúvaný v rozhlase ako nepriateľský živel, večer som ulíhal v spoločnosti láskavej a nadčasovej, posilnený slovami dávno mŕtvych ľudí. Viete, vtedy nebol internet, Google, Wikipédia. Bol režim, sila, moc. Krik. A ticho v noci pred spaním. Doma.

Predvídam váš úškrn. Spáva s knihami. Iné mu už neostáva. No a čo?

Ďaleko po osemdesiatke už sexovať nemôžem. Láska je – našťastie – viac ako sex. Osobná komunikácia, pohľady, dotyky, rozhovory, spoločné mlčanie, spoločné vyčíňanie, radosť, spev, hudba, zúrivé debaty o zmysle života, o Bohu, o zmene sveta – to všetko sú zdroje blaženosti, ktoré som ešte zažil naživo, nie virtuálne nad tabletom, mobilom, počítačom. Málokedy som sa cítil opustený a bez nádeje na pomoc.

Dnes, na sklonku dlhého života, takpovediac usadený, usídlený, v dvojici so svojou Evou, rovnako s ubúdajúcimi fyzickými silami, s podlamujúcimi sa kolenami, s umierajúcimi spolužiakmi, priateľkami a priateľmi, nerezignujem na lásku, porozumenie, pocit šťastia.

Takže spávam s knihami. Nie je to zlé, verte mi. Ak sa zdráhate uveriť dnes, uveríte po desiatkach rokov.

2. Nočný tanec v pražskom bare a Kierkegaard

Minule som si všimol, že v regáli s filozofmi trčí z kníh akýsi kartón. Bol v jednom z dvoch brožovaných spisov Sørena Kierkegaarda v angličtine. Excentrický dánsky mladík z polovice 19. storočia ma nikdy nepriťahoval. Píše zmätene a veľa, je kresťanom, melancholik večne skúmajúci sám seba. Žije v Kodani, študuje protestantskú teológiu a zomrie na paralýzu, opustený vo verejnom špitáli. Ledva 42-ročný. Nikdy sa nestal pastorom. Dnes sa považuje za zakladateľa existencializmu. Žiadnu Kierkegaardovu knihu som nečítal. Navyše sú v angličtine.

Väčšina anglických kníh v mojej knižnici pochádza z kanadského pobytu. Blízko budovy nášho veľvyslanectva na hlavnej ulici okrajovej štvrte Ottawy, pri rieke, v akejsi úžľabine pod cestou bolo rozkošné malé kníhkupectvo, kde sme sa na prechádzke vždy zastavili. Druhým útočiskom bolo veľké kníhkupectvo supermarketového typu, s hlbokými kreslami pri tržnici blízko centra Ottawy. Tam sme chodili v nedeľu na omšu do katedrály a na nedeľný obed.

Tí dvaja neporiadni Kierkegaardi však nepochádzali z Kanady. Ani z ciest na literárne sympóziá a kongresy, na ktoré som sa občas dostal pred osudným rokom 1968. Kolegovia na Západe vedeli, čím nás najviac potešia. V batožine sme si odnášali knihy nezávadných autorov v nemčine alebo angličtine. Cez prestávky v rokovaní som vybehol na ulicu a hľadal najbližšie kníhkupectvo. Zo skromného prídelu devíz sa vždy ušlo na nejakú knihu.

Dvaja nezáživní Kierkegaardi pochádzajú z USA. Prišli do Bratislavy poštou. Všetko sa začalo v šťastných šesťdesiatych rokoch po polnoci v ktoromsi pražskom bare.

Ako redaktor Literárnej redakcie Československého rozhlasu som často chodil do Prahy na porady v ústredí rozhlasu, kde sa hodnotili naše programy a karhali nás, keď sme sa niekde utrhli od predpísanej línie. Navyše som sa zúčastňoval na rozličných sympóziách a stretnutiach, ktoré organizoval Zväz československých spisovateľov. Podujatia trvali aj deň-dva, a tak som v Prahe prespával v hoteli blízko Národnej triedy. Spisovateľské podujatia sa zväčša končili večerou a pitkami v Klube spisovateľov, večermi plnými klebiet, ktorým som ako mladý autor nerozumel a nebavili ma. Nakoniec som sa vytratil do ulíc nočnej Prahy a zakotvil som v niektorom blízkom bare. Dával som si drink s whisky (vodku mi zhnusili starí súdruhovia), pozoroval okolité stoly a boxy, plné zábavychtivých mladých ľudí. Výkriky a popevky v mnohých rečiach neboli ani vtedy zriedkavosťou. Praha bola – a vždy ostane – jedno z najčarovnejších miest na svete. Odhodlane som vkročil do húfa po anglicky hovoriacich ľudí a požiadal som o tanec útlu blondínku s vtedy módne krátkymi vlasmi. Nedokonalou angličtinou samouka a zmyslom pre rytmus som partnerku zaujal. Vysvitlo, že je poslucháčka ktorejsi americkej univerzity, ich ročník je na zájazde po Európe a chcú poznať aj život v Eastern Europe, v očarujúcej Prahe. Viac mi nebolo treba. Ach, áno, Czechoslovakia nie je len Praha, je tu aj Slovakia. A čo si myslím o tom a o inom. A o čom píšem knihy. A čo čítam.

Neskonale krásny večer, celá grupa sa bavila do záverečnej, rozchádzali sme sa na ulici priateľským bozkom, voňala mne neznámou vôňou, zakývala a pobehla do svojho amerického hlúčku a odpochodovali do niektorého hotela pre cudzincov. Donedávna som si nepamätal ani jej meno, len jej oduševnenú tvár s posmutneným úsmevom. Nepamätám sa, či sme sa stretli aj druhý večer. Možno nie. Možno áno. Čo ak sa mladým Američanom páčil ten bigbítový orchestrík a znova to v tej Eastern Europe roztočili? A ja s nimi.

Kde sa zobral Kierkegaard? Poslala mi ho. Dve knihy naraz. V tenšej z nich (The Present Age) je na celej predsádke venovanie s podpisom: Heidi. Áno, až teraz som si spomenul. Nemecké meno (narodila som sa v Nemecku, naši sa prisťahovali do USA už so mnou).

Dear Toni,

These books have been sitting around for weeks and I feel terribly guilty about not sending them. Your letter made me very happy and I will answer it soon. Everything has become so confused. You see, my father is very ill. He is dying of cancer. More later. Hello to your family.

Affectionately,

Heidi

P. S. If there is anything else you would like sent, let me know. It’s my pleasure.

P. P. S. I believe the translator’s name wase George Tainer or Teiner.

(Milý Toni,

Tieto knihy tu ležali dlhé týždne a veľmi ma mrzí, že som Ti ich už neposlala. Tvoj list ma veľmi potešil a čoskoro Ti odpoviem. Všetko sa totiž zamotalo. Vieš, môj ocko je veľmi chorý. Umiera na rakovinu. Viac neskôr. Pozdravujem Tvoju rodinku.

Vrúcne

Heidi

P. S. Ak chceš niečo ďalšie, čo by som Ti mohla poslať, daj mi vedieť. Bude mi potešením.

P. P. S. Zdá sa mi, že prekladateľ sa volal George Tainer alebo Teiner.)

Takže Heidi! Dokonca sme si písali. Aký prekladateľ? Prečo mi posiela Kierkegaarda? Všetko bolo tak dávno! Čo som jej napísal? Neviem, nepamätám sa. Ani sa nemôžem pamätať, veď odvtedy uplynulo temer šesťdesiat rokov! Hľadím na dve tenké knižky, na vypísané písmo Heidi. Predstavujem si tú dobu. Už šiesty rok som manželom, máme dve deti, ojazdenú škodovku, bývame v centre Bratislavy u Eviných rodičov vo veľkom byte naproti Poštovej ulici. Každý piatok v byte stonajú violončelá, môj svokor Imriško Suchoň si pozýva kamarátov, majú kvarteto. S Evou a deťmi máme jednu izbu. Už roky čakáme na družstevný byt na rozostavanom sídlisku Štrkovec. Doba je rýchla, už sme predýchali údery spred rokov, zošrotovali mi literárny debut, stratil som zamestnanie, umrela mi mama... Doba je veľmi rýchla, odvtedy som vydal tri knižky, už nerobím na Zimnom štadióne ekonóma, som literárny redaktor v rozhlase, moje knihy vychádzajú aj v češtine. Knihy píšem v úzkej kutici, bývalej slúžkovskej izbe, a pod starú Eriku si podkladám gumenú podložku, aby sa deti vo vedľajšej izbe nezobudili. Píšem najmä v noci. Som nevyspatý a bolieva ma žalúdok, náznak budúceho vredu.

Je po Stalinovej smrti, vládne nemotorný Chruščov, rokuje s Američanmi. Európou vanie mierová koexistencia, vynoril sa existencializmus, akási konkurencia marxizmu. Komunistické strany na Západe sa usilujú o lepšie volebné výsledky, objavil sa hit – eurokomunizmus, dialóg marxistov a kresťanov. Pani Vašečková v Poľskom kultúrnom stredisku mi odkladá nové čísla katolíckeho mesačníka Życie i myśl a knihy vydavateľstva PAX vo Varšave. Kupujem si prvého Gabriela Marcela. V PAX-e vydávajú nemarxistických filozofov, katolíkov ako Lacroix, de Chardin, skromné brožované knižky na zlom papieri. Združenie PAX, skupinu poľských katolíckych poslancov, ktorí spolupracovali s existujúcou vládou, dnes horlivci označujú za zradcov a kolaborantov. Lenže nás v tých časoch zaujímali knihy o ideách z iného sveta a čerta sme sa starali o zákulisie ich vydavateľov. Dodnes mám v knižnici tucet kníh z PAX-u, bez ktorých si neviem predstaviť svoj duchovný rast v mladosti.

Je celkom možné, ba pravdepodobné, že som v liste (listoch?) študentke Heidi napísal, že čítam eseje Francúza Gabriela Marcela, ktorý odmieta ucelené filozofické systémy, ale zamýšľa sa sám nad sebou, nesystematicky si zapisuje svoje pocity, hľadá svoje Ja, a pritom nachádza aj nevyhnutné Ty a najvyššie najmocnejšie Ty, ktorým je pre filozofa Boh. A táto útla blonďavá Američanka pôvodom z Porýnia mi nato pošle spisy dánskeho teológa z 19. storočia, spisy zmätené, plné úzkosti a smútku nad tým, že ľudia sa už nevedia nadchnúť, oduševniť, sú nivelizovaní, zneistení, stále premýšľajú a nikdy sa neodvážia na rozhodný čin, na revoltu.

Odpovedal som jej? Zrejme áno. Čo som jej napísal? Neviem. Poznámka o blízkej smrti Heidinho otca (rakovina) sa ma dotkla. Smutnokrásna tvár z pražského baru mi poletuje mysľou, dlhé roky som si ju nevedel vyvolať pred oči. Negatív sa mi nepremenil na pozitív (spomienka na môjho svokra Imriška, bol aj vášnivým fotoamatérom a naučil ma vyvolávať fotky, okupovali sme na dlhé hodiny kúpeľňu). Heidi sa mi vynárala z vývojky len pomaly a veľmi nejasne, vlastne nevynorila sa nikdy. Lebo dni plynú nebadane, pribúda čerstvý vzduch zo sveta, bol som mladý, plný elánu, darilo sa mi, mal som už nový román, odvážil som sa načrtnúť zážitky z pokusu o útek na Západ, ovzdušie úzkosti a hrôzy, hodiny o hlade na samotke, rev mučených, dupot na chodbách. Neprečítal som si dôkladnejšie poslaného Kierkegaarda, ba aj poznámka o smrti Heidinho ocinka ma podráždila. Slečinka! Veď ja som stratil matku len nedávno, umrela s nádorom nad srdcom, dvakrát rozvedená päťdesiatnička, umierala bez jediného syna, bez jediného brata, opustená v cudzej nemocničnej izbe s piatimi posteľami v ošarpanej starej nemocnici v Prahe na Karlovom námestí. (Na námestí, kde sídlilo aj vydavateľstvo Československej lidovej strany Vyšehrad. Na prízemí v skromnej predajni som si kupoval – o niečo neskôr ako v Poľsku – aj spisy Kierkegaarda a Marcela.)

Teda sme kvit, milá Heidi. Taký je život, v Prahe aj v Amerike. Môžem oboch Kierkegaardov vrátiť naspäť do regálu.

Ale pozor! Čo to trčí z jedného Kierkegaarda? Postcard. Pohľadnica nadštandardnej veľkosti. Mesto v noci s nasvietenými mrakodrapmi. Chicago, Illinois. Vedľa dvoch známok spiatočná adresa: H. Schur, 222 Lake St. Evanston, Ill. Poštová pečiatka. Dundee. Sun Jan 9 PM 1966. Naľavo známe písmo:

Dear Toni,

This is not my favorite view of Chicago, but it’s the ony postcard around. A package of Kierkengaard’s books is under way to you. Please, forgive me for not writing, but I have had a terrible time the past few months. Happy New Year. I will write soon.

Always

Heidi

Heidi napísala tlačeným písmom aj adresu: Anton Hykisch, Čs. rozhlas, Leninovo nám. 12a, Bratislava, ČSSR (Czechoslovakia).

(Milý Toni,

Toto nie je môj obľúbený pohľad na Chicago, ale nablízku nebola iná pohľadnica. Balík pre Teba s Kierkegaardovými knihami je na ceste. Prosím, prepáč, že neodpovedám, lebo v posledných mesiacoch som prežila hrozné časy. Šťastný Nový rok. Čoskoro Ti napíšem.

Vždy so spomienkou

Heidi)

Jasné. Najprv bola táto pohľadnica, až potom došli dve knihy Kierkegaarda. A čo mi napísala? Napísala mi vôbec? Neviem. Nijaký list som nenašiel, neodložil. Dni plynuli tak nebadane.

Teraz, po rokoch, to však nenechám len tak. Always Heidi. Vždy – Tvoja...? Heidi! Čo je s tebou? Odkiaľ si sa zjavila?

V 21. storočí je všetko na webe. Spiatočná adresa: Evanston, štát Illinois. Mestečko v Illinois. Ale prečo pohľad na Chicago? Pečiatka podacej pošty. Nedeľa 9. januára 1966. Miesto? Akési Dundee. Atlas kúpený v Kanade a Google je dôkladný. Dundee je predmestie Chicaga, južne od centra, okolo troch až sedem tisíc obyvateľov.

Evanston – mesto v okrese Cook v štáte Illinois. Približne 70-tisíc obyvateľov. Leží na severnom pobreží Michiganského jazera. Tvorí predmestie Chicaga, asi 20 km severne od centra. Evanston je sídlo Northwestern University. Podľa webu jedna z troch najväčších a najprestížnejších univerzít USA. Založili ju metodisti v roku 1863. Má tri veľké kampusy, jeden z nich v Evanstone, v malebnej zátoke pri jazere, rozsiahlom ako more.

H. Schur. Teda sa volá Heidi Schur. Nemecké meno. Kde bola Heidi Schur v roku 1965? Preklikal som celé popoludnie. Výročné správy Northwestern University. Pri storočnici univerzity z roku 1964 som našiel menoslov študentov. Heidi Erna Schur. Rok narodenia 1942! Keď sme sa stretli v Prahe, mala 23 rokov a ja som mal 33! Miesto narodenia: Bielefeld, Nordrhein-Westfalen, Nemecko. Manžel: Harvey Erlich, narodený 1938. Ďalej vedená ako Heidi Schur Erlich. Manžel o štyri roky starší od nej, zrejme tiež nemeckého pôvodu. Mne písala ešte pod dievčenským menom. A ja som jej dal adresu nie domov, ale do rozhlasu! Klikám, klikám. Na stránke Northwestern University Evanston je v roku 1973 záznam o Book Review, čiže recenzii v univerzitnom časopise o knihe L’imitazione di Cristo e il suo autore, par B. Bonardi (2 volumes). Autorka recenzie: Heidi Schur Erlich. Klikám, klikám, je to dvojzväzková štúdia o vplyve spisu Tomáša Kempenského o nasledovaní Krista na talianske pomery. Kniha vyšla v Turíne v roku 1972. Heidi, Heidi... ty vieš po taliansky a zaujíma ťa nasledovanie Krista?

Klikám, klikám. Zase ročenka univerzity. Dlhánska. Na konci akýsi zoznam. In memoriam. Niekoľko strán. Nejasné fotografie. Heidi Schur Erlich, died 1989 August 14, Los Angeles, Ca, USA.

Pokúšam sa nejasnú fotku dostať do počítača. Málo pixelov. Krátko zastrihnuté vlasy, smutný úsmev. Heidi. V Kalifornii, v nemocnici? I have had a terrible time... Osudný rok 1989. Pre nás osudný rok. Koniec komunistického režimu v strednej a východnej Európe. O štyri roky neskôr som zakotvil v Kanade ako veľvyslanec. Boli sme na dovolenke aj v Los Angeles. Mohli sme sa stretnúť ako slobodní ľudia. Naozaj slobodní?

Remember, Heidi.

3. Polnočná v Džakarte

Je zaujímavé, ako človek rýchlo zabúda na chvíle, keď sa ocitol v moci neznámych síl a nebol vôbec pánom svojho životného príbehu.

Bolo to v decembri 2000. Milan, manžel našej dcéry Eleny, bol vtedy veľvyslancom Slovenskej republiky v Indonézii. Bol v Džakarte s Elenou a deťmi. Neodolali sme túžbe stráviť Vianoce a posledný deň nášho tisícročia netradične so svojimi najbližšími v ďalekej krajine.

Indonézia, kedysi holandská kolónia, má dnes vyše 260 miliónov obyvateľov a je najpočetnejšou moslimskou krajinou na svete. Samotná Džakarta má dvojnásobok obyvateľov Slovenska.

Naša Elenka aranžovala priam vzorovú vianočnú výzdobu. Široký stôl mal všetky náležitosti, ktoré domáca pani považovala za nevyhnutné, aby rituál Štedrého večera mal ideálny priebeh. Mištičky s kúskom cesnaku a vlašským orechom, rozkrojené jablko, oblátky s medom, Elena ako režisérka nás previedla všetkými štáciami, kým sme sa dostali k modlitbe nad knižkou Nového zákona a mohli sa posadiť ku kapustnici.

Milan nás poučil, že Indonézia je na 87 percent moslimská, ale v zmysle zásad tolerancie panča šíla vláda uznáva šesť hlavných náboženských skupín: moslimovia, kresťania-katolíci, kresťania-protestanti, budhisti, konfuciáni a hinduisti. Vládnuci protestantskí Holanďania neboli katolíkom veľmi naklonení. Situácia sa zmenila v 19. storočí. Od roku 1829 stojí v centre Džakarty katolícka Katedrála Nanebovzatia Panny Márie. Neogotická stavba s dvomi štíhlymi vežami, stavba inšpirovaná katedrálou v Remeši.

Milan sadol do auta a poobede nás previezol na Námestie Merdeka.

„Skvelé,“ vzdychal som. „Máme katedrálu v srdci Džakarty! Sem nás, Milanko, zavezieš po večeri na polnočnú, však?“

Milan chvíľu neodpovedal. Ozval sa neskôr a nesmelo.

„Je tu problém, starký! Tunajší nuncius nás totiž pozval po večeri do svojej rezidencie. Celú rodinu – jasné? Nemôžem odmietnuť. V rezidencii má záhradu a kaplnku. Chápeš?“

Medzitým spomalil a takmer krokom sme sa viezli širokánskym námestím.

„Naša“ katedrála vľavo sa strácala medzi stromami. Napravo sme išli vedľa rozsiahleho staveniska. V jeho strede v lese žeriavov sa dvíhalo obrovské betónové monštrum do výšky viacerých poschodí.

„Mešita Istiqlal,“ zahlásil Milan, „je pred dokončením. Niektoré časti sú už v prevádzke. Bude to šiesta najväčšia mešita na svete. Viacpodlažný komplex má pojať desiatky tisícov veriacich. Len modlitebňa a balkóny sú projektované pre šesťdesiattisíc veriacich, otvorená terasa na druhom podlaží pre päťdesiattisíc. Mešitu spravuje veľký imám, niečo ako rímsky pápež.“

Nuž, áno, katolíkov je menšina, nejaké 3,5 percenta, čo však znamená viac ako 8 miliónov veriacich, 10 arcidiecéz, 27 biskupstiev...

Ohromujúca betónová kocka na jednej strane námestia a na druhej strane v zeleni učupená katedrála. Veže ako slabučké vztýčené zápalky. Dávid a Goliáš. A oba chrámy budú spojené podzemnou chodbou pod plochou rozsiahleho námestia.

Pred štedrovečerným obradom na našej rezidencii prebiehala vzrušená debata. Jasné. Milan bol zásadne proti, aby sme po večeri išli do centra Džakarty do katedrály. Nie preto, lebo Milan je luterán a nedožičí svokrovcom správnu vieru. Jednoducho, čaká nás vatikánsky diplomat, jeho záhrada, kaplnka a obrady... Chápte, Džakarta je desaťmiliónový kolos, motať sa nocou, keď tu v diplomatickej štvrti máme všetko na dosah ruky.

Eva a ja sme po chvíli kapitulovali. Naozaj je múdrejšie poslúchnuť skúseného zaťa.

Elena zapla televízor. Večerné správy.

Milan vyskočil zo stoličky – aj my ostatní.

Teroristický útok.

Výbuch v katedrále na Námestí Merdeka.

Zábery z katedrály. Trosky vedľa hlavného oltára. Panika. Zavýjanie sirén.

Hasiči v kuklách, oblaky dymu.

Eva a ja sme zmeraveli.

Naše vnúčatá, starší Roman a mladšia Ivanka, sa k nám vrhli a pokúšali sa nás pohladkať.

Milan s Elenou nás ušetrili od vyčítavých pohľadov.

Vtisli nám do rúk poháre a zrejme sa nám triasli ruky. Niečo sme preglgli. Neviem čo.

Polnoc u vatikánskeho nuncia bola čarovná, záhrada rafinovane osvietená. Zneli latinské modlitby, nepamätám si nijaký detail. Mám však stále zovreté srdce, vnútro, tichú triašku. Azda nikdy sme sa tak vrúcne nemodlili.

Pritom v mojom starostlivo vedenom denníku Správy o dňoch o ceste do Indonézie, o vítaní nového milénia na ostrove Bali, niet ani slova. Zvláštne.

Prežili sme odvtedy dvadsaťdva rokov.

Aké hanebné je nepamätať si prítomnosť anjelov.

4. Hádky s budúcnosťou

Čo je budúcnosť na prahu deväťdesiatky? V akom časovom horizonte premýšľam teraz? Dožijem sa leta? Dožijem sa Vianoc? Nástenný kalendár v kuchyni červeným krúžkom označuje dátumy odberov krvi a lekárskych kontrol na najbližší mesiac. Moja budúcnosť.

Časť knižnice mám v predsieni, knihy z Kanady, ale aj knihy, ktoré som si po návrate zhromaždil na prednášky o globálnych problémoch. Akási malá knižočka do kapsy. Meg tudod változtatni a világot. Fascinujúci názov Môžeš zmeniť svet. Autor Ervin László. Alebo László Ervin? Maďarčina je zradná, dve krstné mená. Ktoré je priezvisko? Krstné mená vždy píšu za priezviskom. Teda autor je László (Ladislav), krstným menom Ervín, vedec, sociológ, publicista, člen Maďarskej akadémie vied a tucta zahraničných inštitúcií. Šéf združenia Club of Budapest. Futurológ!

Futurológia.

Venoval som jej veľa voľného času. V útrobách pohovky ročníky mesačníka The Futurist. Odber som zrušil pred desiatimi rokmi. Bol som členom World Future Society.

Budúcnosť!

Koho by nezaujímalo, čo nás čaká?

Profesor László je môj ročník – 1932. Žije v Pise, cestuje po svete a hovorí o návrhoch, ako zastaviť krízu nášho veku. V doslove O dvadsať rokov predkladá negatívny (pesimistický) a pozitívny (optimistický) variant svetového vývoja.

Podľa optimistického variantu svet bude roku 2022 stále diferencovaný, zložitý, existujú vyspelé aj zaostalé krajiny, rozdielne režimy a rozdielne kultúry. Ibaže megapolisy už nerastú, väčšina ľudstva býva v stredných mestách a menších sídlach či na dedinách. Zmizol strach, ktorý ovládal predošlé desaťročia, nemusíme sa báť terorizmu, nečelíme ozbrojenému vydieraniu, hospodárskemu kolapsu, hladu, ekologickej katastrofe a prívalu zúbožených migrantov. Vznikla nová Organizácia spojeného ľudstva, existuje priama demokracia, národné štáty si zachovali väčšinu suverenity, rozpočty, políciu. Došlo k renesancii spiritualizmu, zastavila sa ekologická kríza, spomalil sa rast obyvateľstva. Považuje sa za nezodpovedné, ak počet členov rodiny presiahne jednoduchú reprodukciu, zvýšil sa priemerný vek človeka. Po stáročia zdedené základné ľudské práva platia pre všetky národy a kultúry. Spoznali sme, že sme súčasťou prírody a sme povinní starať sa o prírodné prostredie a rozvíjať ho. Atď, atď. Nakoniec: A čo je najdôležitejšie, naučili sme sa, že sme strojcami svojej budúcnosti. Neutopili sme sa v močiari biedy a násilia, ale vytvorili sme pokojný a udržateľný svet (s. 103).

Takto si predstavoval futurológ v roku 2002 naše roky.

Uprostred 20. storočia ma fascinovala predstava, že budúcnosť môže byť zmenou k lepšiemu. Nie je predsa možné, aby svet bol navždy rozdelený a aby sme my boli odsúdení do smrti žiť pod násilníckym režimom, bez akejkoľvek nádeje na zmenu.

V komunistickom svete sa správy o futurológii objavili v šesťdesiatych rokoch 20. storočia. V socialistických štátoch ekonomiku ovládalo plánovanie. Plánovať nemožno bez predvídania budúcnosti. Plánovacie orgány sa pokúšali potajomky prognózovať. Prvé kozmické lety, nástup kybernetiky, komputerizácia, to všetko naznačovalo, že ľudstvo vstupuje do novej fázy vývoja. S mnohými nástrahami. Čo nás čaká? Čomu sa nevyhneme? Aké bude futurum? Na Západe uzreli svetlo sveta prvé úvahy o možnej budúcnosti ľudstva. Vznikla nová interdisciplinárna teória – futurológia. Ako prvý použil tento názov ruský emigrant v USA Ossip K. Flechteim. V Británii, vo Francúzsku a v Spojených štátoch vznikli interdisciplinárne tímy zamerané na roky 1985 a najmä na rok 2000. Úvahy o budúcnosti chápali svet, ľudstvo, našu planétu ako živý, vnútorne prepojený celok. Začala sa etapa globálneho myslenia. Vznikali skupiny nadšencov, čo chceli dovidieť ďalej ako každodenná politika. Tak vznikol futurologický klub v Prahe a v Bratislave, a to práve v búrlivom roku 1968. Zakladateľom Futurologického klubu v Bratislave bol Emil Štaffa, čudácky človek (neskôr predčasne umrel). Jeho členmi boli predovšetkým mladí ekonómovia, medzi nimi aj ja. Dodnes sa pamätám, že na jednu prednášku sme si pozvali hosťa z Prahy. Došiel vysoký mládenec s bujnou hrivou, klátivým krokom a ironickým humorom. Hovoril pomaly a s rečníckym dôrazom. Bol to asistent na Vysokej škole ekonomickej v Prahe a volal sa Miloš Zeman, neskorší český premiér a prezident Českej republiky.

Po roku 1968 nastali ťažkosti, lebo mocipáni v Moskve a v Pekingu považovali svet za rozdelený, pričom budúcnosť patrí svetu socializmu a ostatný svet, zotročený kapitalizmom, je svetom včerajška a kráča do priepasti. Futurológia je „buržoázna paveda“ (podobne ako kybernetika), u nás sa pestuje prognostika, samozrejme, marxistická. Z mladých futurológov mohli poľahky vyrásť „protisocialistické živly“. Spomínam si, ako sme sa schádzali pod ochranou Socialistickej akadémie na vtedajšej Leningradskej ulici (dnes Laurinská) pod názvom Prognostická sekcia. Neskôr – ako proskribovaný autor – som prestal dostávať pozvánky a zdá sa, že celý ošiaľ z voľnejšej budúcnosti mal viacročnú prestávku.

Výskum možnej budúcnosti však vo svete nezastal. Ako nútený knihovník po roku 1969 som naobjednával knihy futurológov do ústrednej knižnice akadémie vied. Priekopníkom bol francúzsky vedec Bertrand de Jouvenel. Vyhlásil, že na základe faktov dneška nemožno predpovedať presné futúra, ale sofistikovanými metódami sa môžeme dostať k futuribles, k možným budúcnostiam (futures possibles).

Bertrand de Jouvenel. Tohto Francúza s pekným menom som nikdy nepoznal. Pred dvadsiatimi rokmi, keď som neúspešnému filmovému producentovi písal literárny scenár na viacdielny životopisný film o Štefánikovi, narazil som na meno de Jouvenel. Pani Claire de Jouvenel bola v roku 1915 jednou z legendárnych dám, ktoré náš Štefánik očaril. Pani de Jouvenel, už rozvedená, uviedla Milana Štefánika do svojho salóna a otvorila mladému nadporučíkovi konexie do najvyšších parížskych kruhov. Neskôr dokonca dohodla prijatie Štefánika a Masaryka u vtedajšieho francúzskeho premiéra. Pani Claire predstavila Štefánikovi aj svojho syna Bertranda, vtedy dvanásťročného. Bystrý, sčítaný študent Štefánika akiste zaujal a pokúšam sa predstaviť, o čom sa zhovárali.

Pani Claire pochádzala z rodiny židovského podnikateľa v Alsasku. Vydajom za člena významného šľachtického rodu de Jouvenel získala popredné spoločenské postavenie v Paríži. Manžel sa s Claire rozviedol tri roky pred jej zoznámením so Štefánikom a oženil sa so známou francúzskou spisovateľkou Colette.

Príbeh syna Bertranda sa však iba začína. Ako devätnásťročný sa zamiloval do novej otcovej ženy. Ľúbostný príbeh mladého Bertranda s nevlastnou matkou sa stal senzáciou i škandálom. Hovorí sa, že Colette opísala tento vzťah aj vo svojom románe. Pani Claire sa usilovala synovi pomôcť. Bertrand bol začas osobným tajomníkom ministra zahraničných vecí Beneša v Prahe. Neskôr sa stal novinárom a publicistom. Klebetí sa, že neznášal liberálny parlamentarizmus a sympatizoval s antidemokratickými tendenciami. Dokonca v roku 1936 pripravil rozhovor s Hitlerom pre popredný denník Le Matin.

Po druhej svetovej vojne sa Bertrand stal futuristom, jeho úvahy sú rozmanité, úžasné. Žiaľ, ani jedna z nich nebola u nás preložená. O názoroch Bertranda de Jouvenel sa dočítate v mojej knihe Nebojme sa sveta – Sprievodca globálnym myslením. Citujem:

U ľudí existuje oddávna silné presvedčenie, že budúcnosť je pre-existujúca. Tak ako ľudia objavovali nové kontinenty, hoci o nich nikdy nevedeli, tak ľudia objavujú aj budúcnosť. Starovekí proroci, astronómovia starých kultúr, astrológovia, napovedali, že budúcnosť je akási pevnina, ktorá existuje, ale je zastretá nášmu zraku.

Ľudia by mali prekonávať strach z budúcnosti. V budúcnosti je rad prvkov, ktoré sú síce panujúce a neodvrátiteľné, no práve poznanie o ich dominancii a nevyhnutnosti nás mobilizuje na obranu proti nim. (...) Rad futúr má však aj ovládnuteľný charakter: využívanie prírodných procesov (oheň, elektrický výboj, gravitácia), vysoké percento ľudských aktivít, zvykov, vplyv inštinktov, emócií atď. (s. 69).

Ach, Bertrand de Jouvenel. Zomrel 83-ročný. Milan Štefánik zomrel 39-ročný.

Čo vlastne ovládame? Ani vlastný zrod, ani vlastný zánik. A zanikáme vôbec?

Počas búrlivého roka 1968 taliansky ekonóm Aurelio Peccei, manažér firmy Fiat a viceprezident koncernu Olivetti, založil mimovládnu organizáciu Rímsky klub (Club of Rome). Vyzval významné osobnosti, aby sa vyjadrili ku globálnym problémom a vyvinuli spoločenský tlak na ich riešenie. V roku 1972 vydal Rímsky klub prvú správu Hranice rastu (The Limits to Growth). Správa vyvolala vo svete veľkú búrku. Na základe štatistických údajov Rímsky klub varoval, že ak nedôjde k zásadnej zmene ekonomiky a životného štýlu, svet dospeje ku kolapsu. Vyčerpajú sa zásoby nerastov, neobnoviteľnej energie, rapídne vzrastie populácia a deštruuje sa životné prostredie.

Prvá správa spustila témy, ktoré sa valia ako lavína. (Podrobnosti o činnosti Rímskeho klubu som spracoval v knihe Nebojme sa sveta z roku 2001.) Odnože Rímskeho klubu vznikli aj v krajinách sovietskeho bloku. Mnohé správy boli prijateľné pre komunistické režimy, lebo ukazovali krízu kapitalizmu, negatívne následky pôsobenia voľného trhu, rastúcu priepasť medzi bohatstvom vyspelých krajín a chudobou tretieho sveta.

Ročné správy o stave sveta sa stali aj terčom posmeškov a nedôvery. Mnohé prognózy sa ukázali ako falošné. Podľa nich by dnes ľudstvo nemalo ani liter nafty či oleja, ani kilogram základných nerastov. Rímsky klub do roka 2022 vydal 45 správ. Každá z nich je alarmom a výzvou vládam sveta, no situácia vo svete sa podstatne nezmenila. Napriek desiatkam futuristických inštitúcií po svete, napriek miliónom dolárov vynaložených na metódy výskumu prognózovania, futuristi či prognostici nedokázali predpovedať napr. rozvoj digitálnej komunikácie cez tablety a mobilné telefóny, ale ani veľké zmeny – ako pokojné zrútenie komunistických režimov v Európe v roku 1989.

Situáciu globalizovaného sveta nestačí len dokumentovať, treba hľadať aj riešenia. O to sa prvý raz pokúsil Ervin László v 5. správe Rímskeho klubu z roku 1977 Ciele pre ľudstvo (Goals for Mankind). Poukázal na to, že stav sveta závisí predovšetkým od úrovne myslenia. Týka sa to najmä hospodárskych a politických lídrov.

László naznačil cestu, ale problém sa nekončí. Myslieť na vyššej úrovni, áno. Stanoviť si ciele, áno. Ale aké ciele? Na akých hodnotách? Na akých princípoch môžeme zreparovať pokazený svet? Na akých hodnotách sa dokážeme dohodnúť?

Na tieto otázky mi futuristické nadšenie nedávalo odpoveď. A dodnes nedáva.

Rímsky klub existuje dodnes. Má sekretariát vo Švajčiarsku (Winterthur). Združuje vyše 100 členov z celého sveta, osobnosti vedy a kultúry. Má 35 národných asociácií. Pri Matematickom ústave SAV v Bratislave existuje aj Slovenská asociácia Rímskeho klubu. Na niektorých podujatiach som sa zúčastnil. Súčasný Rímsky klub sa zapája aj do činnosti Európskej únie. Sústreďuje sa na päť základných okruhov: ohrozenie klímy celej planéty, reštrukturalizácia ekonomiky, reforma financií, rast novej civilizácie, úloha mládeže a medzigeneračný dialóg. Žiaľ, súčasní predstavitelia Rímskeho klubu kritizujú napr. výnimku Európskej komisie, že zemný plyn a jadrová energia patria medzi „zelené“ zdroje. Dnešná futuristická elita podporuje fantazírujúce návrhy Green Dealu. Celkom podľahla staronovému trendu, ktorý považuje záchranu sveta pred klimatickou smrťou za akési nové planetárne náboženstvo, samozrejme, bez hodnotovej paradigmy kresťanstva a ignorovaním transcendentných činiteľov.

Ervin László v roku 1993 založil v Maďarsku Budapeštiansky klub (Club of Budapest) ako istú polemiku s Rímskym klubom. Zdôrazňuje, že globálne výzvy sa nedajú riešiť len politickými či ekonomickými nástrojmi. V našom myslení by mala hrať úlohu aj duchovná zložka, intuícia. Pri každodennom zodpovednom rozhodnutí by popri rozume nemalo chýbať ani srdce. V októbri 1996 Budapeštiansky klub vydal Manifest planetárneho vedomia. Podpísal ho napr. dalajláma, lord Yehudi Menuhin, Peter Ustinov a iní. V roku 1998 Klub zverejnil prvú správu Tretie tisícročie. Výzvy a vízia (3rd Millenium. The Challenge and the Vision). Úvod napísal sir Arthur C. Clarke.

Skúma úlohu umenia a náboženstiev pri rozvíjaní spirituality človeka. Moderná kvantová fyzika a kozmológia nás vedú k poznaniu, že kozmos je viac nehmotný ako hmotný. Hybnou silou sveta a živých organizmov sú bioenergetické polia. Naozaj pozoruhodné čítanie. Život je neustály proces prekonávania chaosu spracovaním enormných informácií. Ľudský mozog má 19 miliárd nervových buniek. Každá bunka môže vytvárať 10-tisíc spojení. To sú kapacity, o ktorých sa najvýkonnejším počítačom ani nesníva. Sme obyvateľmi drobnučkej planéty v jednej z miliónov galaxií a čiernych nehmotných priestorov. Sme však vysokovyvinutým sebapoznávajúcim organizmom, vrcholom vývoja. Sme naozaj špičkou?

Lászlóova náklonnosť k duchovnu, k náboženstvu a umeniu je sympatická. V snahe o vzájomnú toleranciu svetových náboženstiev mu chýba kresťanské videnie. Premietol som si video jeho rozhovoru kdesi v Indii. Hovorí o svojej „teórii všetkého“, o akašických poliach. Má o tom aj knihu Immortal Mind: Science as a Continuity od Consciousness beyond the Brain (Nesmrteľné vedomie. Veda ako kontinuita mimomozgového vedomia). To sa mi už prestáva pozdávať. Stará astrológia? Mesmerizmus? Tajomné vlnenia?

Podľa mňa základným problémom je nájsť správne hodnoty. Ozajstné, trvácne, nadčasové, transcendentálne hodnoty.

Koniec ukážky