© Ela Marsová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2014

Layout © Marenčin Media, s. r. o., 2014

Jazyková úprava Sylvia Sachs

392. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-332-8

OKTÓBER 2012

„Prosím Vás, môžete mi poradiť, kam mám nalepiť tie kolky?“ neisto som sa opýtala slečny za okienkom, ktorá mala očividne kopec práce so stohmi papierov. „Môžete na prvú stranu, pod dátum,“ odpovedala stroho a vôbec mi nevenovala pohľad, ani len kútikom oka.

„Nemáte to podpísané!“

„Och, prepáčte,“ pozrela som na ňu previnilo.

„Máte aj pre seba urobenú kópiu?“ spýtala sa slečna znovu stroho, bez pohľadu. „Nemám. Mala by som mať?“

„Stačí Vám potvrdenie z počítača?“

„Stačí,“ prikývla som.

Strohá slečna mi podala potvrdenie a bez pohľadu ma odzdravila. Za celý ten čas sa na mňa ani nepozrela. Ja keby som bola za tým okienkom, by som už len zo zvedavosti chcela vedieť, ako vyzerá tvár ženy, ktorá sa rozhodla podať túto žiadosť a zmeniť ňou možno niečo vo svojom živote, alebo ho zmeniť úplne celý. Ale zasa pri počte toľkých žiadostí, ktoré jej už prešli rukami, ju to zrejme už ani zo zvedavosti nezaujímalo. Ani sa jej nečudujem, veď nie som o nič zaujímavejšia ako tí ostatní, čo tam dennodenne prídu meniť svoje životy. To len ja si o sebe myslím, že som, lebo som to konečne urobila, konečne som sa odhodlala zmeniť svoj život. Veľakrát som sa chystala spraviť tento, ako sa hovorí, prvý krok, ale nikdy som na to nenašla odvahu. Stále som si našla ospravedlnenie pre to, že som to nespravila a zakaždým som odložila napísanú žiadosť späť do zásuvky. Sem-tam som ju vybrala, keď som si myslela, že presvedčenie je dosť silné, ale zdá sa, že to presvedčenie dozrelo vo mne až teraz, po niekoľkých rokoch. A ani to si stále nie som istá, či je to presvedčenie až také silné.

Už je to tam.

Už sa to nedá zvrátiť.

„Jéj, ahoj! Čo ty tu?“ vytrhol ma známy hlas z myšlienok, hneď ako sa za mnou zavreli sklenené dvere na budove okresného súdu.

„Ahoj,“ odzdravila som svoju niekoľkoročnú zákazníčku, s kyslým úsmevom na tvári.

„Si bola niečo podať?“

„Hmm,“ pokrčila som ramenami.

„Akosi si pochudla, sa mi zdá, odkedy som ťa videla naposledy!“ Premeriavala si ma skúmavým pohľadom.

„Hmm,“ zasa som len mykla ramenami, pretože viac som nestihla a pravdupovediac som sa v danom momente na viac nezmohla. A už ma zase štebotavo zdravila. Rýchlym krokom mierila k skleneným dverám, ktoré som ja pred chvíľou opustila.

Zvrtla som sa na podpätku, zhlboka som sa nadýchla a pomaly vykročila smerom k autu. Zahĺbená do myšlienok som zastala pred autom a zrazu ma napadlo: Auto mi určite zoberie, keď nás rozvedú.

Hmm, je to dosť pravdepodobné. Darčeky by sa síce nemali brať späť, veď keď raz niečo daruješ, tak to späť predsa neberieš, no nie? Myslím, že toto pravidlo v mojom prípade platiť nebude, aj keď som ho v podstate dostala ako bolestné. Bolestné-nebolestné, ja sa predsa rozvádzam, tak som si sama na vine. Keby som sa nerozvádzala, tak mi ostane, som predsa manželka, ale keďže už manželka nebudem, nemám nárok na bolestné. Znie to logicky, hoci tá logika je dosť nefér. Veď si ho predsa zaslúžim! Je to smutné, že sa v živote musíme veľakrát rozlúčiť s vecami, ktoré nám prirástli nejakým spôsobom k srdcu a ktoré milujeme. A obzvlášť k autu si ľudia vedia vytvoriť silný vzťah. Aj môj ešte manžel by vo svojom tátošovi aj spával, tak ho miloval. So mnou už veľmi dlho nespal, to znamená, že ma najskôr nemiloval. Nuž, zrejme nie som taká krásna ako jeho strieborný trojlitrový tátoš z päťkovej rady bavorákov. Som len výbehová škodovka, aj keď vo veľmi zachovalom stave, avšak nie taká mladá ako iné modely.

Hoci mu vďačím za svoj super stav, pretože vo svojich štyridsiatich rokoch pri výške stošesťdesiatosem centimetrov vážim päďesiatsedem kíl, čo nie je až také zlé, a postavu mám, dá sa povedať, k svetu, keďže celých dvadsať rokov som sa snažila cvičiť a udržiavať v kondičke kvôli nemu. Pri toľkom strese sa ani nedivím, že môžem o dvanástej v noci zjesť celú čokoládu a nepriberiem ani deko. Chvála ti.

Podvedome som prešla okolo auta, vytočila Zdenkino číslo a pokračovala som ďalej ulicou.

„Tak som to teda podala, mici,“ vzdychla som do telefónu.

„Tak to ti teda gratulujem. Neboj, to bude dobré, teraz už sa ti bude ľahšie dýchať, uvidíš.“

„Hmm,“ hrča v krku a slzy na krajíčku mi nedovolili normálne odpovedať.

„Chvíľku to síce bude trvať, kým všetky depky prejdú, ale neboj, to zvládneš.“

„Hmm“ prvá slza mi padla na nos.

„Veď to už teraz zvládaš úplne super. Ty ho predsa ani nepotrebuješ, načo? Veď ti spôsoboval len bolesť a nervy.“

„Hmm... “

„Aj tak to bude trvať ešte minimálne dva mesiace, kým dostanete termín pojednávania, ak nie dlhšie. A dovtedy budeš v poho, neboj.“

„Hmm.“

„Vieš mi aj inak odpovedať ako len hmm?“ spýtala sa ma Zdenka.

„Hmm.“ Začali sme sa obe smiať a trošku to uvoľnilo napätie, ktoré som pociťovala. „Choď domov, daj si malého frťana, nech sa ti trošička uľaví a keď prídem z roboty, môžeme skočiť na kávu, súhlas?“

„Hmm,“ prikývla som na súhlas.

„Fakt duchaplná komunikácia. No, vidím, že sa dnes namiesto kávy ožerkáme,“ skonštatovala.

„To nemusíme, veď je stred týždňa a do poobedia to predýcham. Vieš, že okrem teba to nikto nevie. Čo by sme povedali, že prečo sme pili v utorok a ešte k tomu len my dve. To by nám baby neodpustili. Čo si? To by bola trúfalosť.“

„Tak to máš pravdu, opijeme sa, až keď už budeš rozvedená!“

„No veď to. Stojím pred nejakým obchodíkom s handrami, idem si kúpiť darček na ukľudnenie, veď si zaslúžim, no nie?“ utvrdila som sa v rozhodnutí.

„Máš pravdu, urob si radosť! Pa poobede. Maj sa zatiaľ!“

„Pa, pa,“ zložila som a vošla do obchodíku.

Kúpila som si LV kabelečku, čo na tom, že ten obchodík bol sekáč a čo na tom, že nebola nová a určite ani pravá? Musím si zvykať na to, že nebudem mať už ani na fejkovú LV-čku, musím si zvykať, že si budem uťahovať opasok čoraz viac. Mám mesačne veľmi vysoké náklady na bývanie a na podnikanie, takže chvála sekáčom. Fakt sa tam dajú dostať kúpiť fajn kúsky, nikomu nemusím vešať na nos, kde som si to kúpila a na čele to napísané nemám. Aspoň si zachovám image, že na to mám. Aké dobré! Hlavne, že som nemala ani na tie kolky, ešte aj na ne som si musela požičať polovicu. Spokojná s úlovkom som sadla späť do auta, naštartovala som, systém sa aktualizoval a z rádia začali znieť tóny piesne od speváčky Tiny: „Si sám, nájdi silu, lebo ostávaš sám.“

No to ma teda úplne dostalo. Všetko sa vo mne uvoľnilo a ten príval sĺz sa už naozaj nedal zastaviť.

Že aké výstižné!

ROK 1991

Keď som ho zbadala po prvýkrát na diskotéke v ROH, padla mi sánka. Väčšinou sa mi to nestávalo, väčšinou chlapom padala sánka zo mňa, ale toto bola výnimka. To bol chalan presne podľa môjho vkusu. Niežeby som mala vytipovaný len jeden typ, na ktorý som bola zameraná, to nie. Páčil sa mi celým svojím fyzickým zjavom. Bol si vedomý toho, že bol stredobodom pozornosti. Nepôsobil povýšenecky, ale správal sa sebavedomo a sebaisto. Vedel, že u opačného pohlavia má úspech. Každá jedna bola bez seba, keď ju pozval na drink. Ja som sa však tvárila, že ma vôbec nezaujíma, hoci som cítila, že ma zaregistroval. V tom čase som randila s o rok mladším spolužiakom a môžem zodpovedne prehlásiť, že kvôli tomuto fešákovi by som bola schopná obetovať našu trojročnú stredoškolskú lásku. V tých časoch navštevovali všetky bratislavské diskotéky tí istí ľudia, tak sa spravidla poznal každý s každým. Niektorí viac, niektorí menej. Poznali sa aj moji dvaja chlapi. Momentálny a budúci.

Vedela som, že bude budúci, lebo som ho chcela.

A keď som si vzala do hlavy, že ten chlapec bude môj, tak to znamenalo, že bude môj.

Momentálny ma s ním zoznámil a hneď ma k nemu nasáčkoval do auta, aby ma zobral domov, keďže išiel odniesť svoju frajerku na to isté sídlisko, kde som bývala ja. Môjmu momentálnemu to náramne vyhovovalo, že nemusí riešiť môj odvoz, nuž ale netušil, čo činí. Vtedy sme mali spolu prvý kontakt. Hoci len očný, ale veľmi intenzívny. Obom nám bolo úplne jedno, že vedľa neho sedí jeho priateľka. Zrkadlo si nastavil na mňa a ja som sa na zadnom sedadle naštelovala presne tak, aby moju tvár videl v plnej kráse a z najlepšieho uhla. Pohľady iskrili a keby ich bolo vidieť, tak by z auta vybuchoval ohňostroj. Celú cestu nikto neprehovoril, až keď chcel vedieť adresu, kam ma má odviesť. Ach, taká škoda, premrhaná príležitosť. Mohol najskôr odviesť domov frajerku a potom mňa. To by bola aká trúfalosť. To by som chcela priveľa. Posledný pohľad, pozdrav a dovi.

„Daniel“. Tak krásne mi znelo to meno, keď som zaspávala. Aspoň som si mohla simulovať vlastné sny s Danielom, keď už skutočnosť bola iná.

V septembri som zdrhla za prácou do Nemecka. Doslova zdrhla, lebo môj momentálny, mimochodom, volal sa Peter, s tým nesúhlasil a ja som sa ho nepýtala. Doma súhlasili, hoci s tatkom som mala troška problémy, ale s mamkou sme ho presvedčili, aby som spoznala svet, aby sa mi naskytli nové možnosti a koniec koncov súhlasil, lebo takto existovala možnosť, že sa rozídem s Petrom. Tatko bol zásadne proti tomuto vzťahu už odvtedy, čo sa o ňom dozvedel. Peter bol maďarský romák. Síce z hudobníckej rodiny, slušný, veľmi nadaný (hral na violu), ale predsa len to bola iná kasta, ako my – zvykol hovorievať tatko.

„Vieš, ako musia žiť ich ženy?!“

„Tatko, prosím ťa, v ktorom storočí žiješ? Veď u nich to už dávno tak nie je,“ obhajovala som ich život, hoci som za tie tri roky bola u nich na návšteve iba párkrát, takže som vôbec nemohla tušiť, ako žijú a čo musia a nemusia ich ženy. A aj keď som tam bola, Petrovi rodičia neboli doma a keď prišli, tak ma hrdina vopchal do skrine a potajomky pustil von, keď zašli do obývačky. Takže ako funguje model rómskej rodiny som nevidela. Nikdy ma oficiálne nepredstavil, mal na to jediný dôvod: „Cigánsky pôvod!“ Nuž, nebola som cigoška. Hoci mám snedú pleť, čierne vlasy, aj po maďarsky viem, pôvod mám slovensko-maďarský. Bola som pre nich len gádžinka. Takže naše rodiny by si zrejme veľmi nesadli. Aj keď naši majú radi cigánsku hudbu a dosť slušne sa na ňu vedia baviť.

„Nikde nerobia, len rodia deti, musia poslúchať a robiť iba to, čo ich muži uznajú za vhodné. Taký život by sa ti páčil?“

Takže aj tento dôvod napokon dosť zavážil, aby som si mohla zbaliť kufre a ufrnknúť. Inak, dosť odvaha, v tej dobe...

Deväťdesiate roky boli nadmieru divoké. V republike väčšinou všetko riadila mafia a dosť sa rozmohol aj obchod s bielym mäsom. V západných krajinách boli v kurze dievčatá z východného bloku. Neskúsené, naivné a hlavne túžiace zarobiť si. V tej dobe som vôbec neuvažovala nad tým, že by sa mi vôbec také niečo mohlo stať. Až neskôr, keď som si prečítala knihu Divé kvety som si uvedomila, ako blízko nebezpečenstva som bola a ako málo stačilo na to, aby ma moja rodina možno už nikdy nevidela. Až vtedy som si uvedomila, prečo bol tatko tak veľmi proti tomu, aby som vôbec niekam išla. Vtedy som ešte nevedela, aký silný je strach o vlastné dieťa. Keby sa mi bolo bývalo niečo stalo, určite by si to vyčítal do konca života, ak by s tým vôbec vedel žiť. I keď neskôr za mnou prišli na návštevu a presvedčil sa na vlastné oči, že som v poriadku a naozaj pracujem v spomínanej pizzerii, aj napriek tomu mi písal srdcervúce listy, aby som sa vrátila domov, ako všetkým chýbam a hlavne ako sa o mňa bojí. Nech mu len prídem domov, lebo nevie spávať, keď nie je celá rodina pokope. Hlavne, že keď sa moja druhá sestra Eva zbalila a odišla pracovať do Nemecka, ešte ďalej ako ja, do penziónu pre dôchodcov, bolo všetko ok. S ňou nerobil také haló! Zostala tam dodnes. Bola zodpovednejšia ako ja, nebola taká naivná ako ja a nebola taká pekná ako ja. Áno, mohla som fakt ľahko padnúť do pazúrov obchodníkov s dievčatami. Stál však pri mne môj anjel strážny.

Túto prácu mi dohodil neznámy chlapec, ktorého sme s mamkou stretli raz na nákupoch v meste. Fakt odvaha, ísť s úplne cudzím chlapíkom niekde do neznáma stotisíc kilometrov. Dnes si už nespomínam na jeho meno. Možno to bol Roman, možno Róbert, už naozaj neviem. Budem mu hovoriť Róbert, nech nie je bez mena, veď jestvuje. Róbert mohol mať tak dvadsaťpäť rokov, tmavohnedé vlasy, hnedé oči na mňa hľadeli spoza rámu okuliarov, bol strednej postavy. Dosť nenápadný mladík. Inak, takí nenápadní sú najmenej podozriví a najnenápadnejší. Presne takto vyzerajú dohadzovači. Dievčatá presvedčia o dobrej príležitosti na prácu, ony im uveria, veď vyzerajú seriózne, dokonca tak seriózne, že dokážu prípadne obalamutiť aj dôverčivé mamky. Chvála Bohu, tento môj dohadzovač Róbert bol naozaj seriózny a naozaj zabezpečil prácu, v ktorej som sa mala striedať s jeho sestrou. Bolo to v mestečku Rosenheim, v pizzerii „Valentino“.

Netušila som, prečo Róbert oslovil neznáme dievča na ulici, prečo tomu dievčaťu ponúkol prácu v zahraničí, keď mal možno v rodine kopec adeptov, a prečo bol taký ochotný zabezpečiť odvoz, ubytovanie a všetko s tým spojené. Dôvod som sa dozvedela, až keď som odchádzala nadobro domov, s človekom, ktorého som milovala.

Róbert prepásol svoju príležitosť, lebo bol veľmi nesmelý a svoje city mi vyjadril neskoro. Už som bola zamilovaná. Netvrdím, že keby nie, tak by mal šancu, ale mohol to aspoň skúsiť.

Práca v pizzerii bola sakra ťažká. Narobila som sa ako kôň. Najskôr som robila šaláty, dezert tiramisu a iné ľahké pomocné práce v kuchyni. Julio a Giuseppe, dvaja talianskí kuchári, boli veľmi sympatickí a napriek tomu, že som im nerozumela ani slovo, sme si sadli. Miss Anne sa volala láskavá staršia pani, ktorá to tam mala všetko pod palcom. Bola to rodinná príbuzná majiteľa pizzerie. Bola prítomná každý deň, od skorého rána do piatej poobede a nikdy jej neuniklo nič dôležité, čo súviselo so zamestnancami, s kuchyňou, s rajónmi a s prisťahovalcami, ako som bola aj ja, ktorých majiteľ zamestnával, za almužnu, keďže sa mu to oplatilo omnoho viac, ako zamestnať Nemca, ktorý bol ako pracovná sila dosť drahý. Pre neho to bolo výhodné a pre nás tiež, keďže jeden mesačný plat prevyšoval trojmesačný u nás.

Bolo nás tam fakt dosť. Okrem mňa a Róbertovej sestry tam boli ešte dvaja chlapci, Slováci, ktorí tiež vypomáhali v kuchyni, nejakí Slováci vypomáhali na neďalekej stavbe a bolo tam asi tak zo päť Juhoslovanov. Neviem, či to boli Chorváti, alebo Srbi. Vtedy sa tak nerozlišovali. Juhoslávia bola ešte jeden štát. Keď sa však v Juhoške začala vojna a prisťahovalci, ktorí tam pracovali sa vrátili do svojej rodnej vlasti brániť svoj kúsok zeme a svoje vierovyznanie, znamenalo to pre mňa koniec pohodovej roboty v kuchyni. Skončila som na umývacej linke a to bola hotová pohroma. Makala som od desiatej ráno do jedenástej večer. To boli stále dokola len taniere, poháre, hrnčíčky, hrnce, hrnčiská, panvičky, panvice, kotle... A znova to isté, dokola a dokola. V čase obeda to bolo najhoršie. Kam som sa obzrela, bol riad. Veľakrát som nestíhala a kopilo sa mi to všade. Nenávidela som kuchárov, keď mi hádzali do dresov panvice a hrnce, nenávidela som servírky, keď mi na príručné stoly ukladali taniere do vysokých stĺpov, čo vyzerali, akoby sa mali každú chvíľu zrútiť, nenávidela som kýble plné príborov, začínala som nenávidieť celú pizzeriu a často som tie zasraté riady umývala s plačom. Moje ruky boli zrobené ako ruky stareny a o bolestiach v krížoch ani nehovoriac. Cítila som sa, ako keby som mala šesťdesiat a nie dvadsať.

„Do konca života budem tie riady nenávidieť a prvé, čo bude – do bytu si kúpim umývačku riadu,“ prisahala som si vtedy za tou umývacou linkou so slzami v očiach.

Že už mám toho dosť, som si povedala jedného krásneho decembrového rána, keď som sa zobudila s opuchnutou tvárou a očami červenými ako angorský zajac. Oči spuchnuté, ústa skrivené od opuchu a po celom tele miliarda malých pupáčikov, ktoré vyzerali ako osýpky a príšerne svrbeli. Keď som si to rozškriabala, tak sa zliali do jedného obrovského mapovitého útvaru, ktorý sa nedal identifikovať. Neskutočne to svrbelo. V živote som nič nepríjemnejšie nezažila. Keď som sa ukázala v kuchyni, Miss Anne sa zhrozila, zalomila rukami, v sekunde vytočila telefónne číslo svojho lekára a vylifrovala ma k nemu. Keďže lekár nevedel stanoviť presnú diagnózu, mohla to byť reakcia na nové prášky na pranie, na ktoré moja pokožka nebola zvyknutá, pretože sme roky poznali jeden, maximálne dva druhy, a aj to jedno z nich bolo kostné mydlo. Ale tiež to mohla byť reakcia na nové jedlá, keďže som bola viac-menej zvyknutá na biely chlieb so slaninou a cibuľou. Všetko, samozrejme, domáce produkty od babičky z dediny. Zrazu som sa každý deň tlačila syrom gorgonzola, ktorý obsahuje penicilín a v takom množstve, v akom som sa ním tlačila ja, krava nenažraná, som sa v kľude mohla aj otráviť, keďže mám na penicilín alergiu už od malička. Vôbec ma nenapadlo, že by moje telo mohlo takto zareagovať. Mohla to byť tiež reakcia na psie chlpy. Majiteľ choval tri nemecké ovčiaky, ktoré mali svoju vlastnú izbu, samozrejme, hneď vedľa môjho apartmánu. Nikto sa o tie psy obzvlášť nestaral, takže okrem ich každonočného vytia na mesiac a psieho zápachu, ktorý som musela znášať, ma možno zasvrbeli aj tie ich chlpy, čo z nich pĺzli a nikto im tú izbu nebol schopný upratať.

Fuj, úplný hnus.

Dostala som všelijaké mastičky, diazepam proti svrbeniu a prísnu diétu. A, samozrejme, dovolenku. Chvála Bohu.

Aj tak ma o týždeň mala striedať Róbertova sestra, takže sme sa vymenili o týždeň skôr. Nevedela však, aké ohromné zmeny ju čakali. Ani len netušila, že bude zarezávať ako umývačka riadu.

To bolo radosti, keď som sa zrazu objavila vo dverách! Radostných sĺz, objatí, bozkov. Bola som šťastná, že som doma medzi svojimi, že sa môžem najesť domáceho jedla od maminky, že ma znova otcove veľké ruky láskyplne pohladia po vlasoch, že sa môžem znova schuti a zvesela zasmiať so svojimi sestrami, vo svojom rodnom jazyku.

Bola som šťastná, že cítim teplo domova a blízkych.

Vyrážky, akoby zázrakom, zmizli.

Za tri mesiace mojej neprítomnosti sa toho dosť zmenilo. V televízii sa pomenili programy, začali sa vysielať aj filmy zo západu, nielen zasadania z neviemkoľkého zjazdu KSČ. Konečne k nám prerazila zahraničná reklama, ktorá propagovala nové výrobky, a tie dosť rýchlo začali zapĺňať prázdne regály v obchodoch. Ľudia chodili nakupovať hneď za hranice do mestečka Hainburg, z čoho jeho obyvatelia veľkú radosť nemali. Boli sme ako kobylky, čo za sebou nechávali spúšť. Sem-tam sa objavila na vchodových dverách tabuľka s nápisom „Slováci, nekradnite“.

Krásna vizitka!

No, čo už. Všetko, čo bolo nášmu národu toľké desaťročia upierané, sme chceli dobehnúť a najjednoduchšia cesta bola tá, že sme si to jednoducho vzali. V tomto období sa zrodila z mladej generácie, ktorá chcela rýchlo a ľahko prísť k peniazom a super vecičkám, generácia profesionálnych zlodejov, ktorí chodili „lopovať“ do rakúskych obchodných domov. Týmto spôsobom dokázali prísť k fakt pekným peniazom. Vytvárali sa dvoj-trojčlenné skupinky, ktoré dokázali predavačov tak obalamutiť, že koľkokrát preniesli cez pokladne také množstvo tovaru, že sa o tom človeku ani nesníva. Náš trh bol hladný po takomto tovare, takže sa to u nás dalo všetko super speňažiť. A tak človek „postkomunistický“ vedel kúpiť rôzne darčeky k Vianociam. Ako napríklad voňavku Gabriela Sabatini, ktorá bola v tom čase number one a išla na dračku, videokazety, MG kazety, kávu Tchibo Le Caffe, holiace potreby, seide bundy a košele a kopec iných vypaľovačiek, ktoré sa u nás v obchodoch ešte nedali kúpiť. Títo ľudia si hovorili lopkári alebo čorkári a popri vekslákoch boli títo novodobí zbojníci na celkom fajn priečke v hierarchii. Takže mamina sa tešila, že prišla k takej skvelej káve a tatko, že si konečne môže na videu pustiť tie pornokazety, ktoré mal roky schované v spálni v skrini na vrchnej poličke za uterákmi, len, žiaľ, nebolo to na čom prehrávať.

Raz tak večer som sa nahodila, že sa zájdem pozrieť do Disco Night clubu Dimitrovec, kam sme zvykli aj s Petrom chodiť. Nádejala som sa, že ho tam stretnem, keďže som ho nevedela vymáknuť doma. Vystúpila som z taxíka nahodená v červených vysokých čižmách, v čiernej minisukni a béžovom kožúšku a vniesla som sa do baru ako celebrita. Celý outfit som kúpila, ako inak, u nemeckých bratov. S príčeskom až do polky chrbta som bola ako Angelina Jolie zo Siedmeho hriechu. No proste šupa! Sliedila som, či tam zočím Petra, ale okrem zopár známych tvárí tam nebol nikto zaujímavý.

„Ten sa asi prepadol pod zem,“ pomyslela som si. Dala som zopár drinkov a jeho stále nikde.

„Ten ma začína srať! Kde v riti je! Museli mu doma povedať, že ho zháňam. Buď je taký vytočený, že som zdrhla, že sa mi schválne zatajuje, alebo má novú pipku, s ktorou sa niekde váľa. Ani by som sa nedivila! Veď, čo chcem? Tri mesiace som nezvestná, a teraz si budem robiť na neho nároky! To by som bola aj ja nasratá ako brigadír. Ale ako teraz pôjdem domov? Kurva fix, nemám ani na taxík!“ Bola som zabratá do myšlienok. Veď načo by som si brala viac peňazí, bola som presvedčená, že tu Peter bude a ten sa postará. Prerátala som sa! V tej sekunde som ho zbadala. Moju platonickú lásku. Moju spásu, môjho záchrancu. Daniel zastal rovno vedľa mňa, pri bare. Vyzeralo to, akoby prišiel priamo za mnou, akoby sme sa tu mali stretnúť na dohovorenom rande.

„Ahoooj, tak teba som tu fakt dávno nevidel,“ prekvapene, ale milo sa mi prihovoril.

„To asi preto, že som tu fakt dávno nebola,“ odpovedala som mu ešte milšie.

„A kde sa túlaš, keď ani neprídeš pozrieť starých známych?“

„Som teraz zdrhnutá v Nemecku, tak asi preto,“ odpovedala som mu koketne a hneď som nasadila všetky svoje ženské zbrane, akonáhle som si uvedomila, že by tu mohla byť šanca na odvoz domov. Niežeby to bol zámer, ale príjemné som sa snažila spojiť s užitočným. Dali sme si ešte zopár drinkov, až som ho zlomila, nech ma zoberie domov.

„Tolik štěstí najednou!“ prebehlo mi hlavou.

Takú príležitosť som si nesmela nechať ujsť, avšak jeho rozhodnutie bolo také, že ma posadí taxikárovi do auta a ten ma spoľahlivo odvezie, s čím som ja, samozrejme, nemohla súhlasiť, keďže som mala v pláne splniť si sľub, ktorý som si dala už dosť dávno a teraz na to bola vhodná príležitosť. Ja plním sľuby a hlavne sľuby dané samej sebe. Veľmi cieľavedomé dievča som ja!

Musela som ho dlho prehovárať. Najskôr apeloval na to, že Peter je jeho známy a že on také veci nerobí, nelezie do kapusty a blá, blá, blá, podobné tlachy. Nakoniec som zahrala smutné psie oči a argumenty, prečo by nemal, sa úplne rozplynuli.

Na zadných sedadlách v taxíkoch sa ľudia dokážu celkom s ľahkosťou zblížiť.

Malý priestor, prítmie, blikajúce svetlo z ubiehajúcich pouličných lámp, tichá nevtieravá hudba z rádia. To všetko sú podmienky na to, aby sa v človeku prebudili vášne.

Na zoznamovaní sú najkrajšie letmé dotyky, ostýchavé, ale zároveň vábivé pohľady do očí, náruživé bozky. Náš prvý bozk trval krásne tri hodiny a naše prvé rande sa v podstate odohralo na zadnom sedadle taxíka. Jasné, že bez sexu! Nechceli sme predsa budiť driemajúceho taxikára.

NOVEMBER 2012

„Fuj, hnusné, odporné, usmoklené počasie!“ žmúrila som, akurát prebudená, cez šedivú sklenenú tabuľu na okne.

„Tiež by som mohla tie okná umyť! A tiež sa na ne môžem zvysoka vykašľať, veď o chvíľu sú Vianoce a aj tak ich budem musieť umyť. A možno ani nie. Možno sa na ne úplne vykašlem, keď sa naseriem. Vianoce sem, Vianoce tam! Aj tak budem doma len ja a Nika a ten, kto príde na návštevu, nech sa cez okno nepozerá, alebo nech mi ho umyje! Jéééžiš, keby ma počula mama takto uvažovať, tá by mi dala. Veď čo povedia ľudia, že nemám umyté okná na sviatky. Stará škola! Tá moja mamka. No, koniec úvahám, treba ísť makať!“

Donútila som sa rozhýbať telo, sadla som si na kraj postele a pálčivá bolesť v hlave ma znovu vrátila do horizontálnej polohy.

„Ááááu! Už zase! Bože, to čo už je so mnou? Takéto stavy, každé ráno! Už ma to nebaví! Dobrý Bože, kedy to už prestane? Táto migréna ma zabíja!“

Zhltla som liek, ktorý mám vždy pripravený na nočnom stolíku a čakala som, kedy zaberie a prejde ma najväčšia bolesť.

„Som ako stará žena! Furt mi niečo je!“ Výsledky testov ukázali, že som v poriadku, zdravá ako rybička, ale fakticky sa tak necítim. Dobre mienenú radu od lekárky, že si mám nájsť nejakú výlevku a do nej vlievať všetky svoje problémy, som si zobrala k srdcu.

„Ale kde sa taká výlevka hľadá?“

Aj by som začala chodiť na box, aby som si tam tú svoju zlú energiu vybila, aspoň na boxovacom mechu, ale ani to nemôžem. Tak ma bolia kĺby na rukách, že koľkokrát neviem ani fľašu otvoriť kvôli bolesti v zápästí. V štyridsiatke by som mala byť ešte plná elánu a nie umierať zaživa! Zuby sa mi rozpadávajú, pravidelne trikrát do mesiaca som u zubárky, čo mi stále vypadne plomba a vlasy mi tak strašne padajú, že o chvíľu budem určite plešatá. Už som sa aj ostrihať na krátko dala, aby neboli také ťažké a menej padali. Ale prd! To vôbec nie je v tom, či sú dlhé, alebo krátke.

No a tých hnisavých pupákov, čo mám na chrbte, to je na zaplakanie. Jeden ešte nestihne zmiznúť a už sa tlačia ďalšie dva. Ani tá vodička na akné, čo mám od kožnej, vôbec nepomáha. Jeden hnisavý krásavec vedľa druhého. A tie nádherné krátery a hnedé fľaky, čo po nich ostávajú. Ešteže to nemám na tvári, to by ma už naozaj drblo! Ale sfleku!

Konečne som sa donútila vstať a ísť so sebou niečo robiť.

Keď som zbadala svoj obraz v zrkadle, tak sa mi už naozaj chcelo nad sebou zaplakať. Medzi obočím sa mi krásne klenul ružový kopček, tvrdý ako skala a pulzovalo mi v ňom ako v sopke, ktorá každú chvíľu vybuchne.

„No jasné, že ma bolí hlava, keď je plná hnisu.“ Normálne na zaplakanie.

No, pekne sa začal tento deň. Dnes to bude úplne všetko na hovno. Nie dosť, že mám kopec roboty, ešte ma bude do toho aj hlava bolieť a určite budem zas nepríjemná na všetkých, lebo však, depka ako svet. Vrčala som od rána, na psa, že sa mi motá pod nohami, na susedu, že mi podpätkami klopoce rovno nad hlavou.

Však nevie sa najprv obliecť, až potom obuť? Nie, ona to robí naopak, na moje nervy, krava nepríčetná. Raz sa ku mne prepadne.

No a sused Tóno bol už od rána ožratý ako čík a jeho žena krúžila okolo salónu a čakal, kedy prídem do práce, aby vyžobrala odo mňa pár drobných, lebo ak mu nekúpi niečo, čo si bude môcť naliať do pažeráka, tak ju určite zmaľuje ako modranskú keramiku a zajtra tu bude krúžiť s modrými monoklami ako Batman. No dnes nech mi Tóno nepríde do cesty, lebo to jeho tackajúce sa vetché telíčko zhodím ako kuželku a poriadne sa na ňom vyzúrim. Veľmi dobre vie, že keď má vypité, tak sa k dverám salónu nesmie ani priblížiť. Nenávidím takých ožratých chrapúňov, ako je on. Ten už je taký prepitý, že aj keď je triezvy, tak stačí len pohľad a človek vie, čo je tento týpek zač. To, že je úplný alkoholik, na ňom prezrádza všetko. Už na prvý pohľad. Neprirodzene rovné držanie tela, nepríčetný pohľad, strnulé pohyby (aj za triezva sa musí dosť sústrediť na to, aby udržal rovnováhu) gestikulácia, a ten smrad, ktorým je obklopený, je na tom všetkom najhorší. Tá stará vetchá žena, čo sa tak snaží niečo mu zohnať zakaždým, keď má slinu, v živote nedala do seba kvapku alkoholu. Chudera žena! Jej prvý muž bol čierno-čierny cigáň, ktorý slopal ešte viac ako tento biely gádžo. Keď sa ožral, bol agresívny, bil ju, takže sme často museli volať policajtov, alebo robil policajta môj tatko. Ako zázrakom ho vždy vedel spacifikovať a bol to hádam jediný človek, pred ktorým mal rešpekt. Niet sa čo diviť, veď tatko je chlap ako hora a ruky má ako malé lopatky. Kto by nemal rešpekt?

Ako deti sme k tete Julke so sestrou chodievali. Veľmi rada sa o nás starala. Vždy mala v byte tak čisto, že by sa dalo z podlahy jesť. Keď sme k nej zavítali, bola šťastná ako blcha a starala sa o nás ako o vlastné. Usadila nás za stôl, dala nám farbičky a papier, aby sme jej nakreslili obrázky, ktoré si potom s radosťou pripínala na chladničku. Počas toho, ako sme vytvárali svoje detské umelecké diela, navarila krupicovú kašu, pekne nás nakŕmila, poumývala a keď mal prísť ujo Laco domov, tak nás pekne krásne zasa vrátila späť k rodičom. Svoju potrebu starať sa o deti si realizovala na nás. Na susedkiných deťoch, keďže o vlastné tragicky prišla. Chúďatká, chlapček aj s dievčatkom, sa udusili počas spánku, spolu so starou mamou v dome, keď chceli zapáliť v kachliach a vykúriť dom, keďže vonku prašťala zima a obaja rodičia boli v práci. Tete Julke z toho trošku preskočilo a nejakú dobu si pobudla v psychiatrickej liečebni. Ujo Laco pil, ako len vládal. Zrejme tak dokázal zabúdať na ten bôľ. Neskôr Julku mlátil a vyčítal jej, že mala byť doma s deťmi, ako každá matka, a nie preberať balíky kdesi na pošte, hoci sám vedel, že to robí hlavne kvôli nim, keďže peňazí bolo málo. Nuž, ale vždy je lepšie hodiť vinu na niekoho iného, ako niesť zodpovednosť sám. Za tie deti bol takisto zodpovedný ako ich matka. Osud je nevyspytateľný. Neskôr, raz keď si to ujo Laco šinul z krčmy domov, prepadli ho kumpáni, vzali mu celú výplatu a tak ho zmlátili, že milý-zlatý ostal ochrnutý. Chvíľu sa teta Julka o neho starala, no keď to s ním už nezvládala, tak ho šupla do ústavu a zadovážila si druhého „uja Laca“, akurát, že vetchejšej postavičky, ale v slopaní a bitkách takmer rovnako zdatného.

Takže tento panáčik nech sa mi dnes vyhýba, lebo si to odnesie. Nielen preto, že nenávidím takto ožratých, agresívnych chlapov a on dokáže byť teda fakt nepríjemný, nielen kvôli Julke by som mu to všetko zrátala, ale hlavne preto, že som dnes nabrúsená ako sekera.

„A z čoho si ty dnes taká nervózna, dcéra moja?“ spýtal sa ma tatko, keď videl, v akej bojovej nálade som nastúpila do práce.

„Ja neviem,“ odvrkla som stroho.

„Akože nevieš? Musíš vedieť! Len tak, z ničoho, nemôžeš byť nasratá!“ oponoval.

„Neviem, proste už ráno som sa zobudila taká vytočená. Zas ma bolela hlava, len čo som vstala, lebo aha, čo mi zasa narástlo na čele! Normálne, že posledný jednorožec je zo mňa. No a to nemám byť hneď z rána vytočená, keď sa pozriem do zrkadla a uvidím takúto katastrofu?“ Zaťukala som si na čelo, štartovala samonasierací efekt a už keď som sa znovu chcela nadýchnuť, že si ešte uľavím, tak som musela nasadiť usmiatu masku, lebo medzi dverami stála moja prvá zákazníčka.

Človek sa nemôže ani poriadne vynerváčiť, lebo sa stále musí skrývať za večne usmiatu tvár, hoci má slzy na krajíčku a najradšej by sa vyhulákal z plného hrdla. Takéto uvoľňovanie emócií len na polovicu je úplne na hovno.

Polovica lezie zo mňa von v podobe hnusných hnisavých pupákov a polovica zostáva stále vo vnútri a nie a nie nájsť nejakú tú výlevku, do ktorej by som všetko to svinstvo, čo ma z vnútra žerie, vyliala. A tak som si, naoko spokojná, s úsmevom na tvári, ale s nervami v sebe, pekne krásne sadla k svojej práci a brala jednu zákazníčku za druhou. Počas dňa nervozitka pominula, ani Tóno sa neobjavil, ale depke sa akosi nechcelo odísť.

„Mima, mám strašnú depku, musím sa s tebou trošku porozprávať a upokojiť sa, lebo keď nie, tak asi zomriem!“ Fňukala som do telefónu a hľadala u nej pomoc, keďže pred rokmi zažila presne tú istú situáciu, ktorú prežívam ja dnes.

„A čo sa deje? Zas ťa prenasledujú výčitky svedomia?“

„Hmm.“ Zas hrča v krku, zas slzy na krajíčku.

„Ty nemáš mať prečo výčitky! Už sa konečne uvedom! On tiež nemal výčitky, keď sa flákal a kašľal na teba!“

„Ja viem, ale prečo sa potom cítim ako tá najväčšia sviňa, ktorá ho opustila práve, keď je tam! Všetku vinu beriem na seba a myslím si, že za všetko môžem ja, lebo v podstate on teraz nič zlé nerobí, ani nemôže, a ja riešim to, čo som mala vyriešiť, keď bol doma. Vieš, bolo by pre mňa jednoduchšie rozchádzať sa, keby sme boli na nože. Keby sme sa hádali, nevedeli si prísť na meno a robili si napriek. Momentálne máme prímerie a preto mám tento nepríjemný pocit viny, že za to môžem, že ho podrážam a on si myslí, že je vlastne všetko v poriadku.“

„Ty si aká sprostá! Zase myslíš len na neho, aby náhodou Danko nemal depku, aby sa náhodou netrápil, veď on, chudáčik, za nič nemôže, on nič zlé neurobil!“ ironizovala.

„Sa preber a mysli konečne na seba, krava!“ pustila sa Mima do mňa s veľkou vervou.

„Akože, presne ti rozumiem, čo prežívaš, ako keby som počula samu seba spred niekoľkých rokov a nezávidím ti. Som rada, že mám tieto stavy už za sebou a že ich už nikdy nebudem musieť prežiť. Aj to presne viem, ako tie výčitky bolia a ako ťažko sa z toho dá dostať, ale prejde to! Ver mi! Ak si on uvedomí, že je naozaj koniec, pretože medzi vami už dlho nie je iný vzťah ako len kvázi kamarátsky, tak sa ti uľaví.“

„No veď práve, veď my sme posledné roky už vedľa seba žili len ako spolubývajúci. Rok a pol sme si už nedali ani len normálnu pusu a o sexe ani nehovorím. Tak sa mi odcudzil, že si vôbec neviem predstaviť, že by som s ním mala niečo mať.“

„No a počkaj, ako sa ešte odcudzíte za ten čas, čo bude preč! To budete úplne ako cudzí ľudia. Postupne ti prestane voňať a poviem ti pravdu, že aj chutiť.“

„Čože? Veď ja si už teraz nepamätám, ako chutí,“ skočila som jej do reči.

„No a si predstav, že postupne si ani nebudete mať čo povedať.“

„To nemáme už teraz! Keď mi zavolá, čo mi teraz volá skoro každý deň, tak ani neviem, čo by som mu povedala. Už som sa dokonca pristihla, že keď vidím jeho číslo na displeji, tak ma to tak vytočí, že mu dvíham úplne nervózna a štekám po ňom, lebo ma naštve, že mi zase volá. Normálne mi nedá vydýchnuť. No povedz, som normálna?“

Koniec ukážky