Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slovenský anekdotár

František Otto Matzenauer

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Lucia Muráriková, Daniel Winter, Rastislav Liška, Erik Bartoš, Zdenko Podobný, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-89278-89-3

Pôvodná publikácia

František Otto Matzenauer. Slovenský anekdotár. Adolf Horovitz. Trnava 1890. 46 s.

Bibliografické poznámky

Slovenský anekdotár, čili sbierka anekdot, žartov a vtipov k obveseleniu mysle. Sobral M. Beňovský

Laciné čítanie. Sväzok XX.

Vydáva M. Beňovský

Sväzok prvý

Obsah: I. Anekdoty historické. — II. Anekdoty zo spoločenského a manželského života. — Žartovné otázky.

Cena 10 kr.

V Trnave 1890

Tlačou a nákladom Adolfa Horovitza

I. Anekdoty historické

Alexander Veľký, vidiac raz v Efezu svoj obraz, od chýrečného Apellesa maľovaný, nechválil ho dľa zásluhy. Keď však priviedli Alexandrovho koňa, zarehotal tento na koňa na obraze namaľovaného, jako keby bol spatril opravdivého koňa. „O kráľu,“ hovoril na to umelec, „mne sa vidí, že tvoj kôň o mnoho lepšie rozumie sa obrazom, než Ty!“

*

Markus Antonius chytal raz ryby v prítomnosti kráľovnej Kleopatry, ale nemohol ničoho ulapiť. Hanbiac sa za to, rozkázal rybárom, aby sa pohrúžili a nežli on udicu vytiahne, ryby už chytené na ňu zavesili. Kráľovná to síce zbadala, ale nehovorila ani slova, iba vyrozprávajúc to svojim priateľom, pozvala jich na zajtrek k loveniu. Keď všetci do lodičky vstúpili, rozkázala Kleopatra jednomu rybárovi, by ostatních predišiel a na udicu vypitvaného a nasoleného haringa zavesil. Jaký nehorázny smiech povstal po vytiahnutí, môžeme si domysleť.

*

Cisár Antoninus dal si zavolať ľubomudrca Apollonia z Athen za vychovateľa mladému Markovi Aurelovi do Ríma. Hrdý učenec dal sa ohlásiť a poznamenal, že je to povinnosťou žiakovou, aby k učiteľovi prišiel. Cisár usmial sa nad tým a pošlúc Marka Aurelia k nastávajúcemu jeho vychovateľovi odkázal mu iba: „Keď Apollonius už z Grécka až do Rímu prišiel, mohol sa snáď aj až do cisárskej paloty uponížiť!“

*

Ludvik IX. dával veľký obed a medzi inými povolal tiež jednoho prednieho mešťana. Po obede bol kráľ veselý a pripomenul, že je hotový urobiť svojim hosťom akúkoľvek dobrú vôľu. Tamten mešťan predniesol svoju žiadosť: aby — vraj — medzi zemänmi nestál jako nezemän. Kráľ ho pochopil a dal mu vystaviť zemänský list, ale už ho viac k obedu nevolával. Mrzelo to nášho nového zemäna. Keď sa o tom raz zťažoval kráľovi, odvetil tento: „Predtým som vás volal, lebo ste boli prvým medzi mešťanmi; teraz ale vás nevolám, lebo ste poslední medzi zemänmi.“

*

Šťastná hra. Abul Hejex, brat Mohameda, kráľa v Granade (Španielsko), bol od tohoto pre účastenstvo na povstaní do žalára vrhnutý. O tri roky neskoršie upovedomili kráľa, že Abul Hejex zaoberá sa z myšlienkou úteku a zmocnenia sa vlády. Následkom tohoto rozkázal kráľ katovi, aby Hejexa hneď života pozbavil. Hejex hral sa práve v šachy, keď mu dali na vedomie kráľov rozkaz, a prosil kata, aby mu dal dve hodiny času, žeby sa mohol k smrti pripraviť, a keď mu kat žiadané dve hodiny nepovolil, prosil ho, aby aspoň do tých čias pozhovel, kým sa započatú šachovú hru dohrá. Z počiatku nechcel kat ani na toto pristať, dal sa však konečne prosbami väzňa obmäkčiť a dovolil mu, aby hru dohral. Samo sebou sa rozumie, že väzeň neponáhlal s hrou. Takto ubehla jedna hodina a Abul Hejex sedel ešte vždy zahrúžený do hry, keď zrazu prišiel kráľovský sluha, do žalára a oznámil, že kráľ Mohamed mrtvicou ranený zomrel, a že ľud Abul Hejexa vykričal za kráľa Granady. Spokojne, jakoby sa nebolo nič stalo, odpovedal Hejex sluhovi: „Vidíš, toto je tá najlepšia hra, ktorú som za môjho života hral, práve som zmattoval kráľa.

*

Číslica 4. Cisár a kráľ Karol IV. mal veľmi rád číslicu (numero) 4. Denne vydržiaval 4 hostiny, mal 4 paláce, v každom 4 dvorany, v každej dvorane 4 dvere, 4 okná, 4 stoly a 4 tróny. Koruna jeho pozostávala zo 4 častí, nosil 4-barevné šaty, hovoril 4 reči, oženil sa 4 rázy, vozil sa vždy na štvorke. Na jeho stôl priniesli súčasne 4 jedlá a pilo sa pritom štvoraké víno. Celú svoju državu rozdelil na 4 časti, svoje vojsko na 4 sbory, sriadil 4 vojvodstvá, vymenoval štyroch krajinských kapitánov, a 4 krajinských maršalov. Štyri mesta povýšil na krajinské hlavnie mestá a založil 4 krajinské dediny. Na smrteľnej posteli prosil svojich štyroch lekárov, aby mu predlžili život do 4. decembra. To sa jim síce nepodarilo, lebo zomrel 29. novembra 1378. roku, avšak predsa o 4. hodine a 4 minutách po poludní. Pred smrťou povedal okolostojácim štyri razy „s Bohom!“

*

Matka pápeža Benedikta bola chudobná práčka. Keď raz prišla do Ríma svojho syna navštíviť, nechcely ju rimské panie tak chudobno oblečenú pustiť pred pápeža a poobliekaly jej preto svoje skvostné panské šaty. No pápež uzrevší ju riekol pred všetkými tam shromaždenými: „toto neni moja matka, lebo tá nosí sa celkom chudobno po sedliacky.“ Zahanbení stáli tu všetci i s matkou; keď však odstúpila a o krátku chvíľu vo svojom skromnom obleku zase pápežovi sa predstavila, zvolal Benedikt radostne: „Toto je moja drahá, moja najmilejšia matka; tejto po Bohu mám najviac čo ďakovať,“ — a hneď objal ju srdečne pred celým svojim dvorom a bozkal jej ruky s najväčšou uctivosťou.

*

Kráľ a kuchyňský sluha. Ludvik XI., kráľ francúzsky, prišiel raz do dvornej kuchyne a našiel tam asi 14-ročného mladíka, ktorý obracal ražeň. Chlapec mal tak príjemnú a múdru tvár, že ho každý mohol držať za schopného i zvláštnejšej práce. Kráľ zpýtal sa ho odkiaľ je, čím je a čo si zarobí? — Chlapec, ktorý kráľa neznal, odpovedal smelo:

„Pochádzam z Berry a volám sa Štefan; slúžim tu čo kuchyňský sluha a zarobím si toľko čo kráľ.“

„Nuž a koľko že si zarobí kráľ,“ zpytuje sa zadivený Ludvik.

„Toľko, koľko potrebuje,“ odpovie Štefan, „a práve toľko si zarobím i ja.“

Táto odpoveď získala mladíkovi priazeň kráľovu natoľko, že neskoršie učinil ho svojím telesným sluhom.

*

Istý šľachtic u dvoru Ludvika XII. ztrýznil sedliaka. Dozvedev sa o tom nariadil kráľ, aby šlachticovi nedávali žiadneho chleba, aby dostával k jiedlu iba víno a mäso. Keď sa preto u kráľa žaloval, pýtal sa ho tento, či mu nedostačuje víno a pokrmy, ktorých sa mu dostáva? Na jeho odpoveď, že sa človek predsa bez chleba zaobísť nemôže, riekol kráľ celkom prísne: „Ľaľa! A prečože ste tedy takým nemúdrym a trápite sedliakov, od ktorých práve ten prepotrebný chlebík dostávame?“

*

Otcovské naučenie. Keď cisár Karol V. vtiahol do mesta Antwerpen, spozoroval, že jeho deväťročný syn Filip (pozdejšie španielsky kráľ) vzdor tomu, že sa otec na všetky strany veľmi úslužne klaňal, pred nikým nesňal svoj klobúk. Obrátil sa tedy a hovorí mu: „Keď ťa posiaľ tvoj učiteľ nenaučil, jako sa treba klaňať, tak ťa napochytre ja naučím!“ A po týchto slovách dal svojmu synovi také zaucho, že mu klobúk ďaleko odletel s hlavy.

*

Kráľ a kmíň. Pri istej slávnostnej schôdzke na dvore Františka I., francúzskeho kráľa, zpozoroval tenže, jako jeden z prítomných pánov priblížil sa ku kardinálovi parížskemu a vytiahnuc mu tobolku z vrecka, obsah jej schoval do svojho vačku a tobolku nazad položil do kardinálovho vrecka. Šibal spozoroval pri tom, že kráľ toto všetko vidí, usmial sa tedy prívetive a položiac si prst na ústa, dal tým znak kráľovi aby mlčal. Kráľ bol velikým priateľom žartov; úfajúc sa tedy, že i toto bude dáky dobrý fígel, mlčal.

Keď bolo po schôdzke nastala nenútená zábavka a kráľ s potuteľným úsmevom upomenul kardinála, aby si prezrel toboľku. Kardinál začudoval sa veľmi, keď videl, že toboľka jeho je prázdna, na čo smial sa kráľ ešte lepšie.

Konečne keď sa do chuti vysmial, kázal kráľ, aby patričný dal kardinálovi nazad jeho peniaze. Tu ale nikto nebol, nikto sa nehlásil, žeby bol vytiahol z vrecka kardinálovho peniaze. Kráľ teraz hnevive rozkázal, aby ten, ktorý pred jeho očima ten žart previedol, predstúpil, jestliže nechce kráľovskú milosť utratiť. Ale vzdor tomuto prísnemu rozkazu nehnul sa nikto, lebo šibal, ktorý žart, vlastne krádež previedol, bol už ďaleko za mestom. Teraz len otvorili sa kráľovi oči, ktorý do podrobna rozpovedal príbeh s kardinálovou toboľkou. Kráľ, aby chybu svoju napravil, rozkázal, aby sa kardinálovi ukradené peniaze z kráľovskej kassy prinavrátily, pričom žartovne podotknul, že toto bol prvý pád, pri ktorom bol kráľ druhom a pomahačom kmíňa.

*

Anglická kráľovná Alžbeta odkázala svojmu vyslancovi, ktorý sa v Paríži so životom istým necítil, aby sa nebál, lebo že najmenej sto francúzskych hláv padne, jestli by sa mu najmenšie prihodiť malo. „Len že ani jedna z nich na moje prázdne plecia nepristane,“ odpovedal vyslanec, keď to počul.

*

Cisárske pohostinstvo. Keď roku 1610 saské knieža Kristian navštívil cisára Rudolfa II. v Prahe, poďakoval sa svojmu hostiteľovi nasledovne: „Vaša cisárska Jasnosť sa skutočne veľmi o mňa starala natoľko, že som po celý ten čas, čo som tu strávil, ani hodinu nebol triezvy!“

*

Cisár a grznár. Cisár Rudolf videl raz, jako istý grznár sušil neprijemný zápach rozširujúce kože, a s úsmevom ho oslovil: „Ročite sto zlatých v striebre čistého dôchodku a dobré obedy boly by ti milšie, než tieto tvoje smradlavé kože?“ „Poctite Vaše Veličestvo môj príbytok a budete ináč o mne súdiť.“ Cisár Rudolf prisľúbil svoju návštevu. Na druhý deň, keď prišiel cisár ku grznárovi, nemálo sa začudoval, lebo sa videl v skvostne zariadených izbách a strieborným náčiním pokrytý stôl bol plný vyberaných nápojov a jedál. Cisár sa nemohol zdržať, aby nevyslovil svoje počudovanie nad tým, že jak môže natoľko bohatý človek tak špinavé remeslo prevádzať. Grznár odvetil: „Jasnosť cisárska, všetko čo vidíte ďakujem tomu špinavému remeslu, a bohatstvo moje by sa chytro rozplynulo, keby som nechcel voňať smradlavé kože!“

*

Zvláštna príhoda. Christian IV. (1588 — 1648), jeden z najlepších a najľudomilovnejších dánskych kráľov, mal tú obyčaj, že si večer napísal na tabuľku v stene, ktorá sa dala zatvoriť, všetko to, čo chcel na druhý deň spraviť. Stalo sa, že kráľ kde tu zabudol kľúč v zátvore, čo ostatne neškodilo, poneváč vážne štátne záležitosti i tak nezvykol si poznamenávať na túto tabuľku, a do izby nikto iný nemal prístup, len jeho sluha Gerdes, na ktorého sa kráľ — jako sa domnieval — mohol spoľahnúť. Práve preto veľmi mrzelo kráľa, keď raz náhodou presvedčil sa o tom, že Gerdes jeho poznámky — keď skryňka zostala náhodou otvorená — čítava. Kráľ si vzal pred sebä, že ho potrestá, aby mu chuť prešla i na ďalej čítať jeho poznámky. O nekoľko dní napísal na tabuľku nasledujúcu poznámku: „Ráno o 6. hodine pri tichosti treba špiona Gerdesa chytiť, a keď by chcel ujsť, zastreliť.“ A odišiel bez toho, aby skryňku bol zavrel. O nedlho prijde Gerdes za kráľom a vrhne sa mu na smrť bľadý k nohám, nesrozumiteľné slová vydávajúc zo seba. Kráľ práve chcel už koniec spraviť jeho hroznému smrteľnému strachu, ktorý držal za dostatočnú pokutu za jeho zvedavosť, keď medzitým Gerdes označí jednoho veľmoža čo takého, ktorý ho k tejto zrade mal. Christian zarazil sa, lebo vedel, že označený je jeho úhlavným nepriateľom. Hneď dal sluhu zavreť, a o hodinu bol udaný veľmož tiež v chládku. Pri prehliadke domu prišli na stopu rozsiahlemu sprisahaniu proti kráľovi. Gerdes vedel o všetkom a jedine jeho zvedavosť a nedorozumenie zachránily život kráľov.

*

Henrik IV., francúzsky kráľ, mal jednoho koňa, ktorého tak rád mal a tak vysoko cenil, že celému služobníctvu oznámil, že ten, kto prvý vypovie to slovo „zdochol“, bude syn smrti. Jakokoľvek dávali pozor na toho koňa, konečne raz predsa ochorel a zhinul. Každý sa bál tento prípad kráľovi oznámiť a predsa nesmeli vec tú zamlčať. Konečne sa hlásil jedon mladý sluha, že pád tento zvestuje kráľovi. Šiel tedy ku kráľovi a jaknáhle ho zočil, smutným hlasom a jakoby bez dechu zvolal: „Ach ten kôň; to kráľovské zviera… tá perla všetkých koní…“ a zajachtával sa za každým slovom. Henrik, ktorý hneď tušil, čo sa udalo, skočil mu rozhnevaný do reči: „Dozaista kôň ten zdochol!“ — „Vaše Veličestvo prepadlo smrti“ — odpovedal mladý sluha. „Vaše Veličestvo ráčilo prvý povedať slovo: zdochol.“ Henrik sa chutne zasmial nad spôsobom, jakým mu bolo oznámené, že jeho miláček kôň zhinul, a vtip sluhov natoľko sa mu ľúbil, že ho zaň hojne obdaroval.

*

Gróf d’ Aubigné bol najlepším priateľom pána de Trémouille, bár tento u kráľa Henrika IV. v nemilosť upadnul. Keď mu to kráľ na oči vyhadzoval odpovedel d’ Aubigné: „Jasnosti, pán de la Trémouille je už takto dosť nešťastným, že ztratil priazeň Vášho Veličestva, — mám ho snáď opustiť ešte i ja a to v dobe, kde mu je môjho priateľstva najviac treba?“

*

Keď istý francúzsky vyslanec u anglického kráľa Jakuba viac živosti a povrchnosti, než zdravého rozumu prezradzoval, pýtal sa kráľ svojho kancellára Bakona, čo by o ňom súdil? Bakon odpovedal: „Je to vysoký a dosti vzdelaný človek.“ — „To nemyslím,“ na to kráľ, „ľúbil by som len znať, čo súdite o jeho hlave?“ — „Jasnosti,“ odvetil Bakon, „vysokí ľudia podobajú sa často vysokým domom, u nichž tiež najvyššie poschodie najhorším a najchatrnejším náradím opatrené býva.“

*

Jean Bart, tento veľký víťaz na mori bol veľmi priameho, otvoreného rázu. Jedonkrát riekol mu kráľ Ludvik XIV.: „Jean Bart, menujem vás najvyšším veliteľom môjho ľodstva.“ „To je veľmi múdre,“ odpovedal Bart zkrátka, „len že ste to mali už dávno urobiť.“ Onedlho na to, r. 1697 plavil sa so šiestimi válečnými loďmi na sever. Na jednej z nich nachodil sa sám kráľ. Devätnásť nepriateľských lodí číhalo na Francúzov, ale oni jim šťastlivo ušli. Keď už nebezpečenstvo úplne pominulo, vravel kráľ: „Boli by sme ztratení bývali, keby nás boli dostali!“ „Vonkoncom nie,“ riekol chladne Bart. „A čo by ste boli urobili?“ pýtal sa kráľ zvedavo. „Bol by som jednoducho lode podpálil a do povetria vyhodil; syn môj mal už u prachárne rozkaz a očakával len uhovorené znamenie.“ Ludvik XIV. ztriasol sa na celom tele a iba po chvíli, keď sa zase zpamätoval, riekol: „Také hrdinstvá si podruhýkrát vyprosím, aspoň dotiaľ, dokiaľ som ja na lodi!“

*

Keď maršálek de la Ferté slavne do Met vjiežďal, prišli k nemu i židia s poklonou. Dozvediac sa, že sú v predsieni, hovoril: „Nechcem tej roty ani videť; ukrižovali nášho Spasiteľa, vyžeňte jich von!“ Sluhovia riekli židom, že pán maršálek nemôže s nimi rozprávať a títo odpovedali, že jim je veľmi ľúto, lebo že mu priniesli do daru 4000 dukátov. Rýchlo zvestovali túto odpoveď pánu maršalkovi, ktorý riekol: „Nuž tedy nechže vstúpa, tí úbožiaci, nechže vstúpa. Stavil by som sa, že Spasiteľa neznali, keď ho ukrižovali a nevedomosť hriechu nečiní.“

*

Cisársky dar. Peter Veľký, ruský cár, užíval raz s dobrým prospechom liečivú vodu vo Spaa[1]proti zmeravenosti údov. Pred svojim odchodom povolal k sebe tamejšieho mešťanostu a radcov a oslovil jich nasledovne: „Cítim sa vám byť zvlášte povďačným za vodu, ktorá ma úplne vyliečila. Chcem sa vám za to odslúžiť.“ — Mešťanosta a radcovia hlboko sa uklonili v očakávaní nejakého veľkolepého daru.

„Ano — opakuje cár — som vám mnoho podlžný a chcem vám preto zanechať stály znak mojej uznanlivosti. Ešte pred ubehnutím 48 hodín obdržíte ho.“

Otcovia vlasti, kochajúc sa najsladšími nádejami, šli domov. Snívali o vreciach, naplnených zlatom a striebrom. Tu na druhý deň počujú, že si cár dal doniesť jeden veľmi veľký a tvrdý kameň. Začudovano dívali sa jedon na druhého. Čo to má znamenať? Nemuseli dlho čakať na ukojenie svojej zvedavosti. Na tretí deň dal cár zase k sebe povolať predstavených mesta. S dychtivou rýchlosťou ustanovili sa všetci. Cár jich prijal veľmi blahosklonne, dal znak komorníkovi a o nedlho doniesli štyria silní chlapi ozrutný kameň, na ktorom bol nasledujúci nápis: „Tu pijával som vodu a ozdravel som. Peter, cár ruský.“

„Postavte tento kameň pri liečivom prameni — hovorí cár prívetive — a budete spokojní s výsledkom.“

Nemo sa uklonili zase mešťanosta a radcovia a s kyslou tvárou opustili cára. To bol tedy ten sľúbený dar! Taká rozhorčenosť sa zmocnila myslí obyvateľstva, že ľud chcel rozdrtiť cárske uznanie. Toto ale prekazil mešťanosta a dal dľa žiadosti cárovej kameň postaviť pri prameni.

A hľa! kameň účinkoval. O 20 rokov neskoršie znala už celá Európa liečivú silu prameňov pri Spaa, celé húfy zdravých a chorých hostí sa tisly každoročne sem a obyvatelia zbohatli.

*