Posolstvo Jednorožcov 1
Strážcovia dobra

Ukážka z elektronickej knihy

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Posolstvo Jednorožcov 2 – Zradné hory Dragor

Posolstvo Jednorožcov 3 – Záchrana Lilandgarie

Michaela Burdová

Posolstvo Jednorožcov 1 – Strážcovia dobra – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Obsah

PREBUDENIE ZLA

ELFOVIA

ZNOVU VO WALOS

PRVÝ KRÁĽ

PRENASLEDOVATELIA

OHROMNÁ MOC ZEME

HARPYE

ZLÉ DIEŤA

U VEĽKÝCH DUBÁKOV

BITKA O ÍNAS

TRÁPENIE S LÁSKOU

VÍLY, STARENA A SÉRUM

LEGENDY A STARÉ PRÍBEHY

DUCH LESA A ZNAMENIE MINULOSTI

NOXOGOVIA

ISMIRES

STELESNENIE DOBRA

Túto knihu venujem svojej matke, otcovi, babičke a bratovi,
ktorí mi poskytli oporu a pochopenie, čo som často
tak veľmi potrebovala.

A tiež svojim verným kamarátkam, ktoré vždy stáli
pri mne, nech sa dialo čokoľvek, a vypočuli ma,
kedykoľvek mi bolo ťažko.

Posolstvo jednorožca

Kedysi dávno v čistom svete dobra

tiene sa spájali, zavládla temnota.

Z ríše tmy zrodilo sa zlo

a medzi tieňmi zlovestne šeptalo.

V tých dobách dávno pred rokmi

priniesli život do sveta temnoty

z Prvopočiatku elfovia vznešení,

predviedli, čo kúzlo a mágia zmení.

A Brána temnôt bola uzavretá,

vláda dobra uzrela svetlo sveta.

Objavili sa bytosti nevinnosti a čistoty,

stelesnenia lásky a čírej dobroty.

Ako keď hviezdy žiaria na modrom nebi,

tak svietia posvätné jednorožce na tejto zemi.

Ochrancovia života a dobra sú nádejou a vierou,

keď posledná hviezda zhasne, oni zostanú

ako jediné svetlo pred čiernou dierou.

No teraz opäť temnota prichádza,

keď dobro sa po rokoch rozchádza,

snažia sa kruté tiene zla,

aby tma na svet navždy dopadla.

Lenže odvaha v duši zostala a viera je večná,

cesta bude dlhá, no keď srdce verné je, moc dobra je nekonečná.

Až dokráčaš ku koncu a tiene tajomstiev odhalíš,

vtedy nájdeš rovnováhu sveta a jednorožcovo posolstvo pochopíš...

PREBUDENIE ZLA

Bola noc. Obloha sa halila do čierneho závoja a pomedzi temné mračná presvitali dnes veľmi bledé hviezdy. Jasný striebristý mesiac žiaril chladným svetlom a zdalo sa, akoby tmavé mraky od seba odháňal a presadzoval svoju vládu. Jeho svit zalieval celý Santiel, hrad Leondského kráľovstva kráľa Leodhena. Santiel, postavený z masívneho a pevného modrého kameňa, sa celý trblietal a žiaril, a pôsobil tak vznešeným a majestátnym dojmom. Blýskal sa a jagal ako tisíce perál. Svojou nádherou prekonal aj mesiac, aj kúzlo noci. Bol považovaný za najhonosnejšiu a najkrajšiu stavbu celej Lilandgarie, a to hlavne vďaka tomu, že ho pomáhali budovať elfovia. Za mohutnými kruhovými hradbami, ktoré by zdolala máloktorá armáda, sa uprostred priestranného, mesačným svitom zaliateho nádvoria týčili tri veže. Najvyššia z nich, päťdesiatšesť metrov vysoká Eleanor, žiarila, akoby ju netvorilo nič iné než modrastý kryštál. Po jej bokoch stáli dve asi o päť metrov nižšie veže – Dvojčatá –, ktoré na prvý pohľad pôsobili ako jej verní strážcovia. Všetky tri boli medzi sebou prepojené Modrými mostmi.

V Eleanor sa dnes nachádzalo najviac stráží z celého hradu, a to nielen preto, že v nej boli kráľovské komnaty, ale aj preto, lebo vo väznici na jej samom vrchu bol po dlhej dobe nový návštevník.

Nebyť pochodní s Fialovým plameňom, rozvešaných po stenách chodieb, bola by vo veži úplná tma. Náhle sa na stene objavil tieň akejsi postavy. Patril záhadnému mladíkovi – nemohol mať viac ako dvadsaťjeden rokov –, ktorý sa zakrádal jednou z chodieb vedúcich ku kráľovej komnate. Snažil sa byť čo najtichšie a v tej chvíli si zrejme želal najväčšmi zo všetkého, aby sa stal neviditeľným. Bolo jasné, že nechce, aby ho ktokoľvek zbadal. Kráčal pomaly a opatrne, modlil sa, aby nenarazil na stráže. Hoci by mal byť podľa všetkého veľmi nervózny a vydesený, na jeho tvári nebolo ani stopy po strachu. Tisol sa k stene, na ktorej viseli veľké obrazy krajín i jednorožcov, ale aj portréty dávnych kráľov v rámoch z čierneho dreva posiatych diamantmi. Okolo každého obrazu sa popínala nekvitnúca rastlina zvaná Meandra alebo aj Nesmrteľný kvet, pretože mohla rásť celé stáročia a nikdy nezvädla. Chlapec došiel na koniec chodby, zostal stáť a nazrel za roh, či je vzduch čistý a nikde nijaká stráž. Vedel, že sa díva do chodby, v ktorej sa nachádza kráľovská komnata a na jej konci je schodisko vedúce na nižšie poschodie. Odtiaľ sa dá vyjsť na kamenný Modrý most, vedúci do jednej z veží Dvojčiat. Tam už nehrozilo také riziko, že natrafí na stráž, a mohol by sa ľahšie dostať preč z hradu, čo bolo jeho cieľom.

Už sa chystal prebehnúť k schodisku, keď tu zrazu sa strhol a schoval sa opäť za roh. Po kamenných schodoch vošiel do chodby muž. Bol to starec, ale vôbec nevyzeral obyčajne. Oblečený mal dlhý biely plášť s rozličnými striebornými ornamentmi a znakmi, ktorými bol posiaty celý jeho odev okrem rukávov. Tie boli čistobiele a pomerne dlhé a široké. V pravej ruke držal striebornú palicu, na vrchole s osadeným modrým diamantom, veľkým asi ako ľudská päsť.

Muž vyzeral vznešene, i keď sa trochu hrbil, a na mladíka pôsobil milo a múdro, zároveň však prísne. Tvár mal priateľskú a chápavú, akoby poznal odpoveď na každú otázku, no zo sivých očí mu šľahali blesky. Husté biele fúzy pod dlhým nosom mužovi takmer zakrývali ústa a prechádzali do striebristosivej brady, ktorá mu siahala až na prsia. Biele vlasy mu splývali po pás.

Starec mieril priamo do kráľovskej komnaty. Mladík si vydýchol, že ho nezbadal, ale zároveň bol zvedavý, čo taký čudák chce od kráľa Lilandgarie, vládcu celej krajiny. Kmeť otvoril obrovské dvojkrídlové dvere z ebenového dreva a vstúpil dovnútra. Dvere však nezabuchol, nechal ich privreté. Mladík si to okamžite všimol, rýchlo k nim pristúpil, aby zachytil, o čom sa bude starec s kráľom rozprávať. Vedel, že by sa niečím takým teraz nemal zdržiavať, lenže jeho zvedavosť bola silnejšia.

„Toľko schodov! Na to už moje staré nohy nie sú zvyknuté!“ prihovoril sa starec kráľovi, ktorý sedel na tróne a nad niečím usilovne premýšľal. Keď však zbadal muža pred sebou, vstal a neveriacky naňho vytreštil oči.

„To nie je možné,“ zašepkal v úžase, „je to už viac ako desať rokov... Kde si bol celý ten čas, Orlin, môj múdry čarodejník?“

Keď mladík začul, ako kráľ oslovil starca, prekvapene zažmurkal. Ešte nikdy nijakého čarodejníka nevidel!

Orlin pomalým, unaveným krokom pristúpil ku kráľovi a odvetil: „To nie je dôležité, Leodhen, kráľ Lilandgarie. Dôležitejšie je to, kvôli čomu som za tebou prišiel. Tuším, že našu krajinu čakajú ťažké časy. Čierny čarodejník Valgar, ktorého som pred rokmi zajal a spútal najmocnejšou kliatbou – Kliatbou všetkých zemských živlov –, sa oslobodil. Podarilo sa mu oklamať ma a uniknúť.“

Kráľ sa pri tých slovách znepokojene zavrtel.

Orlin pokračoval: „Kedysi bol mojím žiakom, ale túžba po moci ho zviedla na scestie a čierna mágia ho pohltila. Dobro sa mu začalo priečiť a svet chcel pretvoriť podľa svojich predstáv, zahaliť ho zlom. Veď to dobre vieš. Už kedysi chcel vypustiť z hlbín temnôt to najväčšie zlo všetkých čias, démona z dávnych svetov – Golroga, ktorého cieľom je zničiť všetko dobro a ponoriť svet do večnej tmy. Nakoniec sa mi však podarilo zabrániť mu v tom a zajať ho. Iste sa na tie časy pamätáš. Všetci jeho prívrženci sa stiahli do ústrania, len niekoľkí zostali a ďalej konajú v jeho mene. Teraz sa bude Valgar pokúšať uskutočniť svoj dávny plán – vyslobodiť Golroga z temnoty.“

„Čo to hovoríš, Orlin, o akom strašnom netvorovi to rozprávaš?“ hlesol kráľ ticho, celý sa zachvel a zbledol. „Náš ľud nepozná zlo, nijaké tu ani nemôže byť. Veď už vyše tritisíc rokov, od čias, keď sem prišli elfovia a priviedli jednorožce – zdroj všetkého dobra –, naša krajina rozkvitá a nepozná zlo ani temnotu. Kým sú jednorožce pohromade, dobro chráni svet pred zlom. Náš ľud je nevinný, bezbranný, nevie, čo je to vojna alebo násilie. Orlin, akú strašnú správu si mi to priniesol?“

„Áno, strach, bolesť, zúfalstvo, utrpenie a smrť... To všetko by zachvátilo náš svet, keby Golrog povstal z podsvetia. Nijaká pozemská ani nadpozemská sila by naňho nestačila. Nádej nás však stále neopúšťa. Na uvoľnenie takého veľkého zla je potrebný zložitý obrad a k tomu hromada ďalších vecí, z ktorých si Valgar už väčšinu určite zaobstaral. A ak to ešte neurobil, nebude s tým dlho otáľať. Ale je jedna vec, ktorú vôbec nebude jednoduché získať a bez ktorej Golrog nikdy nevstúpi do nášho sveta.“

Orlin sa odmlčal, akoby zabudol, čo má ďalej hovoriť. No kráľ dobre vedel, že to tak nie je, celý nedočkavý nabádal čarodejníka, aby pokračoval: „Tak vrav, Orlin! Akú vec nesmie Valgar získať? Čo je to? Nenapínaj moju trpezlivosť, chcem vedieť všetko, a to hneď!“

„Vlastne to nie je vec, ale živá bytosť,“ usmial sa Orlin a v očiach sa mu šibalsky zablýskalo. Zrejme ho veľmi bavilo kráľa napínať. „Golrog by sa mohol dostať z temnoty len tak, že by získal jedného z jednorožcov, čiže zdroj všetkého dobra nášho sveta. Jedine ak by pohltil jeho ohromnú silu dobra, a tým aj jeho život, získal by nepredstaviteľnú moc a ovládol by celý náš svet.“

Zdalo sa, že kráľ nechápe. „Jednorožca? Posvätného jednorožca? Veď to je nemožné... Jednorožce predsa žijú na severe Lilandgarie. V zemi Etelwen, v krajine Bieleho leva, ich ochrancu. Sú pod ochranou moci dobra a ich moc dobra zase chráni nás. Tam sa nijaké zlo nedostane. Ako chce Valgar získať jedného z jednorožcov? To skrátka nie je možné!“

Orlin sa opäť usmial. „Áno, presne tak, máš pravdu.“

Videl, že kráľovi aj po tých desiatich rokoch, čo sa nevideli, zostal jeho zdravý rozum. Teraz mal asi päťdesiat a stále dokonale poznal každý kút a každú bytosť svojej zeme, a to Orlina tešilo.

„Bohužiaľ, existuje spôsob, ako jedného jednorožca získať,“ pokračoval. „Pred šiestimi rokmi sa kobyle jednorožca narodilo žriebä, ale pár dní po narodení sa stratilo. Zatúlalo sa ďaleko-preďaleko od Etelwenu, niekam do okolia dediny Ismires. Tak sa narušila rovnováha dobra. Tým, že sa jednorožce od seba oddelili, vznikol priestor pre zlo. Preto je možné, aby z temnôt povstal taký démon. Toho jednorožca treba doviesť späť do Etelwenu. Len tak sa dobro znova scelí. Teraz síce nikto nevie, kde by sa Valgar mohol skrývať, ale až budú všetky jednorožce opäť pohromade, vďaka ich nekonečnej moci ho Biely lev poľahky nájde. Potom kráľovná zeme zahubí čierneho čarodejníka ohromnou silou zeme spojenou s mocou jednorožca a pošle všetko zlo späť do tieňov. A náš svet tak bude zachránený,“ vysvetľoval Orlin a pozoroval pritom kráľov stupňujúci sa údiv a zdesenie, čo sa mu zračili na tvári.

„Valgar už o jednorožcovi vie,“ pokračoval čarodejník, „a povolá z temnoty tých najstrašnejších a najkrutejších netvorov, aby mu ho priviedli. Už si predsa počul o existencii kirlopov, ktorí sa tu ukrývajú celé stáročia. Ich počty vzrastú a stanú sa otrokmi Valgarovej moci.“

„Čože? To hádam nie!“ vyhŕkol kráľ. Vyzeral veľmi zaskočený. „Preto sa teda Golrog snaží dostať z podsvetia! Jednorožce sa rozdelili a ich puto sa pretrhlo, keď sa to žriebä stratilo. Dobro je ohrozené a Golrog to vie, cíti to. Snaží sa vstúpiť na zem, kým má šancu, kým je dobro oslabené. A Valgar vie, že keby použil na obrad vyvolania Golroga život a silu jedného z jednorožcov, moc dobra by bola navždy narušená a postupne by strácala silu. Potom by bolo jednoduché zahaliť svet do večnej temnoty. Nie je tak, Orlin?“

„Bohužiaľ, je,“ prikývol zachmúrený čarodejník.

„Čo teda môžeme robiť? Ako máme jednorožca zachrániť a priviesť ho do Etelwenu, keď ešte nikdy nikto nijakého jednorožca nevidel? Ony predsa počujú len volanie elfov. Aj keby sme ho našli, nedovolí, aby sme sa k nemu priblížili.“

„Nie je to celkom tak. Ani obyčajného elfa neposlúchnu. Reagujú len na volanie elfov so vznešenou krvou,“ poznamenal Orlin so vztýčeným prstom.

„A aký je v tom rozdiel?!“ skríkol kráľ nahnevane. „Nijakí elfovia tu predsa nežijú už tisícročia, to vie každý! Tak ako chceš zachrániť dobro, čarodejník? Valgarove monštrá jednorožca nájdu a my budeme stratení.“ Leodhen vyzeral bezradne. „Aj tak je to všetko zbytočné. Aj keby sme našli spôsob, ako jednorožca do Etelwenu dostať, čo potom? Vravel si, že zlo dokáže poslať späť do tieňov len nejaká kráľovná zeme. Kde by sme ju mali hľadať?“

„Nič nie je zbytočné, výsosť. Ani nemožné,“ odvetil Orlin múdro. Na rozdiel od kráľa si stále zachovával ľadový pokoj. „Kráľovnou zeme elfovia volajú svoju princeznú Aranis. Je obdarená obrovskou mocou zeme. Príroda a všetko živé ju počúva a plní jej rozkazy. Len ona nás dokáže zachrániť, môj pane. Jednorožec ju vypočuje, ona ho zavedie do Etelwenu, Biely lev vďaka obnovenej moci dobra nájde Valgara a ona jeho i všetko zlé pošle s pomocou sily jednorožca do priepasti Temných síl zeme.“

Kráľ sa na starca zadíval viac než prekvapene a nepatrne sa na tróne narovnal. Bolo jasné, že nikdy predtým o nijakej takej elfke nepočul.

„To znie nádejne, Orlin, ale znovu opakujem: elfovia tu nežijú!“

„Strach a zúfalstvo ti už zatemnili mozog. Dávno som vyslal cez Nekonečné more Magickú holubicu s odkazom. V tomto čase sú elfovia už týždne na ceste a zajtra popoludní sa vylodia na východnom pobreží. Vtedy tam musí doraziť tvoj syn a privítať princeznú Aranis s jej strážcami. Potom ju dovedie na tvoj hrad, kde ju pohostíš a ešte toho dňa vyšleš spolu so svojím najlepším bojovníkom na dlhočiznú cestu. Musia nájsť jednorožca a doputovať do Etelwenu. Vo svojej správe som ich už informoval o celej situácii.“

Kráľ od údivu otvoril ústa.

„Čo si to povedal? Elfská princezná zajtra dorazí sem do môjho kráľovstva? To nemôže byť pravda! Elfovia tu neboli vyše tritisíc rokov! Prečo by sa teraz mali vracať a pomáhať nám?“

„Ak má Golrog získať vládu nad svetom, bude musieť ovládnuť aj krajiny za morom. Temnota zaútočí aj na elfov. Preto. Navyše chcú pomôcť zachrániť svet. Sú jeho súčasťou ako všetci ostatní,“ vysvetľoval Orlin. „Leodhen, musíš veriť, viera je najdôležitejšia,“ dodal vľúdne a položil kráľovi ruky na plecia.

„Pošlem na tú cestu svojho najlepšieho bojovníka, svojho syna...“ povedal kráľ potichu. „A stráže budú prehľadávať celú Lilandgariu, aby našli čierneho čarodejníka,“ rozhodol a neprítomne sledoval špičky Orlinových topánok.

„Myslím, že pátraním po Valgarovi budeš len strácať čas. Nedopustí, aby ho niekto našiel. Jeho skrýšu celkom iste chránia všelijaké kúzla. My ho nájsť nedokážeme.“

„Aspoň sa o to pokúsim,“ trval na svojom kráľ, i keď ho táto informácia ešte väčšmi rozladila. Orlin síce hovoril, že Valgara dokáže nájsť len Biely lev z krajiny Etelwen na severe Lilandgarie, ale Leodhen predsa len dúfal, že by ho možno jeho vojaci dokázali vypátrať aj bez Bieleho leva.

Lenže Orlin jeho nádeje rýchlo zmaril.

„Mal by si sa mať na pozore. Valgarových špiónov pribúda a je takmer isté, že sa o našom stretnutí a o príchode elfov dozvedia. Mohli by to chcieť celé prekaziť,“ varoval ho vážnym hlasom.

„Prikážem synovi a jeho strážam, aby boli maximálne opatrní,“ ubezpečil kráľ čarodejníka. „Trápi ma však ešte niečo iné. Môj ľud sa zatiaľ o tejto situácii nesmie dozvedieť. Nastala by panika. Aj príchod elfov musí zostať v tajnosti.“

„Myslel som si to. Preto som elfom vo svojej správe toto tvoje rozhodnutie oznámil. Nesúhlasím s ním však, pane. Tvoj ľud sa o všetkom dozvie, či chceš, alebo nie. Zlo sa začne rozpínať po Lilandgarii. Myslíš si vari, že si to ľudia a čarodejné bytosti nevšimnú? To by si bol veľmi naivný. Keď obludy začnú napádať dediny a mestá, ľudia budú klásť otázky. Panika nastane v každom prípade. Budeš im musieť oznámiť, čo sa deje. Budeš musieť hovoriť o zle, Golrogovi, jednorožcoch aj o elfoch,“ upozornil ho Orlin.

„Áno, áno! Veď ja viem! Nie však teraz. Zatiaľ ešte nie,“ odbil ho nervózne kráľ.

V tej chvíli mladík, ktorý stál celú dobu za dverami, usúdil, že už počul dosť. Na jeho tvári sa zračili obavy. To, čo sa dozvedel, bolo naozaj vážne. Stál opretý chrbtom o obrovské dvere a dumal nad čarodejníkovými slovami o pohltení sveta temnotou a o posvätnom jednorožcovi niekde v Ismires. Celkom zabudol, prečo sa vlastne snaží, aby ho nikto nevidel. Zrazu akoby vedel, čo má urobiť. V hlave sa mu zrodil plán. Vzápätí si však uvedomil, že na to, aby ho mohol uskutočniť, musí sa dostať preč z hradu. Rozbehol sa ku kamennému schodisku a po ňom rýchlo nadol. Schody boli úzke a tmavé, obklopené studenými kamennými múrmi, po ktorých sa plazila vlhkosť. Na strope viselo len jediné svetlo a osvetľovalo záľahu pavučín.

Nachádzal sa na jednom z poschodí, odkiaľ viedlo schodisko stále nižšie. Mladík však zabočil doľava, kde sa tiahla dlhá chodba. Pozdĺž stien stálo niekoľko sôch vytesaných z bieleho a bledomodrého kameňa. Stvárňovali elfov.

Elfov si ľudia v Lilandgarii vždy ctili a uznávali ich. Tieto sochy tu stáli na ich počesť od čias, keď pred tisíckami rokov priviedli do krajiny jednorožce, a tým aj dobro, mier a život. Dlhé roky potom žili elfovia a ľudia v harmónii a priateľstve. Nakoniec však elfovia usúdili, že je čas vrátiť sa do ďalekej krajiny za morom, do zeme vzniku všetkého života, kúziel a mágie. Ľudia na nich dlho spomínali, ale ich existencia sa pomaly stávala len legendou.

Na stenách viseli obrazy znázorňujúce históriu – spojenectvo ľudí a elfov, ich prvý príchod, odchod a mnohé ďalšie udalosti. Podlaha bola z dreva a pokrýval ju biely hodvábny koberec. Z chodby viedli dvere do rôznych komnát, izieb a siení. Aj tu na stenách plápolal Fialový plameň z pochodní, a dodával tak tmavej chodbe hrejivý nádych.

Mladík sa chcel opatrne vydať ďalej, ale náhle oproti nemu po schodoch vykročili traja strážnici. Pohľady sa im stretli. Stráže zostali na okamih zarazene stáť na mieste, ale keď sa mladík dal na útek, prebrali sa z tranzu a rozbehli sa za ním.

Chlapec bol vysoký a štíhly, mal vypracovanú postavu a bežal tak rýchlo, že mu traja vypasení strážcovia sotva stačili. Asi v polovici chodby konečne zbadal východ na Modrý most, za ktorým chodba pokračovala ďalej. Mladík k nemu dobehol, a hoci mal hlavu plnú starostí, ako sa dostať z hradu skôr, než ho vojaci dostihnú, nemohol si nad vchodom nevšimnúť krásnu tmavofialovú sochu vtáka Fénixa – vládcu a ochrancu všetkých živlov: zeme, ohňa, vody a vzduchu. Rovnako nemohol prehliadnuť ďalších troch strážnikov, ktorí sa k nemu blížili z druhej strany chodby. Rýchlo vybehol na most a za pätami mal všetkých šesť vojakov, ktorí kričali: „Stoj!“

Ako bežal po moste, otáčajúc sa, aby zistil, ako ďaleko sú stráže, zbadal nad vchodom zvonku pripevnenú kamennú hlavu draka s otvorenou tlamou, z ktorej šľahal Fialový plameň. V tej strašnej tme to bolo jediné osvetlenie Modrého mosta. Muselo byť už dávno po polnoci a na cestu mu svietil len veľký mesiac na oblohe.

Most bol dlhý, mohol merať dobrých tristo metrov. Aj keď sa chlapec blížil k jeho koncu, vôbec nebol zadýchaný ani unavený. Zato vojaci už nestačili s dychom, a preto sa za ním ďalšie Stoj! neozývalo.

Dobehol k vchodu do jednej z veží Dvojčiat, kde visela rovnaká hlava draka ako nad východom, ktorým pred chvíľou opustil Eleanor. Na chvíľu zastal, pretože vojaci boli ďaleko za ním, a potom vošiel dovnútra.

Nad vchodom sa týčila presne taká socha Fénixa ako v Eleanor a hneď napravo sa nachádzal východ na ďalší Modrý most vedúci do druhého Dvojčaťa. Stenu vypĺňali veľké okná a z ich horných okrajov, pri strope zdobených drahokamami, viseli zelené výhonky rastlín s jasnobielymi kvetmi. Stráže sa však približovali, a tak sa mladík znovu rozbehol k schodom vedúcim až na nádvorie.

Vypasený vysoký muž v brnení, s prísnou vráskavou tvárou, hrdzavými fúzmi aj vlasmi, malinkými očami a červeným nosom, s mečom v ruke dobehol ku kráľovi, aby mu oznámil, čo sa stalo.

„Môj pane, netušíme, ako sa to mohlo stať, ale utiekol! Dvoch strážnikov, čo naňho dohliadali, sme našli vo väznici omráčených na zemi.“

„Ako je to možné?!“ rozkríkol sa kráľ a husté obočie sa mu od hnevu zvraštilo. „Ako vám mohol uniknúť? Kedy? Ako sa dostal von z hradu?“

Leodhen väčšinou pôsobil vľúdnym dojmom, ale keď sa rozzúril a trápilo ho toľko starostí ako práve teraz, naháňal hrôzu a rešpekt. Rozčuľoval sa tak, až mu z hlavy so šedivejúcimi hnedými vlasmi skoro spadla strieborná koruna zdobená jediným veľkým krištáľom. Ten utečenec musel byť veľmi dôležitý.

„Prišli sme na to až teraz, môj pane. Ale preč musí byť už najmenej hodinu! Z hradu sa však ešte nedostal, je na úteku. Moji muži ho prenasledujú, mieri na nádvorie! Je rýchly a obratný, výsosť. Obávam sa, že ho...“

Kráľ ho nenechal dokončiť vetu. „Nesmiete ho nechať ujsť! Počujete? Tak choďte a priveďte mi ho späť, kapitán!“

Kapitán len kývol hlavou na súhlas a náhlivo odišiel. Orlin, ktorý sa v rohu opieral o svoju palicu a počúval, len zdvihol biele obočie a spýtal sa: „Je to ten, čo myslím?“

Kráľ sa k nemu otočil a vyzeral trochu zaskočený. Akoby zabudol, že v miestnosti nie je sám.

„Ach áno, Orlin, pred pár dňami sa mi ho konečne podarilo zajať. Veď poznáš zákony môjho kráľovstva. Je toho na mňa naraz priveľa. Ak utečie, moji vojaci budú musieť pátrať nielen po Valgarovi, ale aj po ňom. Ako sa len toto všetko skončí... Ak náš plán nevyjde a tá elfka zlyhá, už nás nič nečaká. Len smrť.“

Vzdychol si a sklopil zrak. Už z neho nevyžarovala ani štipka zlosti, len beznádej a smútok.

Orlin sa zamračil a pristúpil bližšie.

„Tak sa predsa vzchop! Si kráľ, tvoj ľud ťa potrebuje! Všetci sa spoliehajú na svojho kráľa, svojho vodcu! Silného a pripraveného bojovať za svoju zem. Nepotrebujú slabocha a zbabelca. Ukáž ľuďom a ostatným bytostiam, že treba bojovať za tento svet, za dobro. Nauč ich odvahe a odhodlanosti! Pretože k bojom dôjde! Netvori z podsvetia, ktorých vyšle Valgar, budú napádať rovnako dediny a tvojich ľudí, ako aj čarodejné bytosti z lesov. Nastane panika a strach. Ľudia budú potrebovať cítiť, že majú vo svojom kráľovi oporu, že ich bude brániť! Budú potrebovať odvahu a nádej, ktoré im musíš dodať. Tak sa prestaň ľutovať a pochovávať zaživa! Bráň svoju krajinu!“

Tie slová prinavrátili Leodhenovi všetky stratené nádeje i odvahu.

„Áno! Máš pravdu, čarodejník! My musíme bojovať! Bolo chybou zúfať si! A musíme veriť, že posvätný jednorožec aj s princeznou dorazia do Etelwenu živí a bez úhony! Áno! Leodhen, kráľ Leondský, sa nevzdá svojej zeme tak ľahko! Zlo sa vráti späť do hlbín temnôt – tam, kam patrí!“

Mladík utekal cez priestranné, v tme zahalené nádvorie a všade navôkol sa to začínalo hemžiť vojakmi. Jeho jedinou šancou bolo dobehnúť k blýskajúcim sa hradbám, ožiareným striebornými mesačnými lúčmi, a otvoriť obrovskú masívnu vstupnú bránu z bieleho dreva.

Vedľa brány bol v hradnom múre vyobrazený trojuholník o trochu väčší než ľudská dlaň. Mal modré žiarivé okraje a uprostred sa jagalo vyčnievajúce fialové koliesko. Stačilo sa ho dotknúť a brána by sa otvorila.

K chlapcovi však pribehol jeden z vojakov a zahnal sa po ňom mečom. Mladík sa úderu namierenému na hlavu vyhol a rýchlym kopnutím vyrazil vojakovi zbraň z ruky. Potom zasadil svojmu protivníkovi ranu päsťou do tváre a ďalšiu do brucha. Nakoniec ho kopol do hrude. Vojak sa zatackal a spadol na zem. Utečenec rýchlo zodvihol jeho meč a utekal k bráne.

Len čo dobehol k hradbám, stlačil fialové koliesko. V tej chvíli sa ozvali škrípavé a vŕzgavé zvuky, koliesko sa začalo pozvoľna otáčať a brána sa pomaly otvárala.

Stráže medzitým dobehli k chlapcovi a vrhli sa naňho. Ten veľmi obratne a svižne mečom odrážal všetky útoky. Na prvý pohľad bolo vidieť, že meč v rukách nedrží prvý raz.

Konečne bola brána dostatočne otvorená, aby sa cez ňu pretiahol von. Len čo to urobil, preliezali za ním aj strážcovia. Mladík rýchlo stisol koliesko na druhej strane hradného múru a brána sa začala zatvárať.

Koliesko v trojuholníku z vnútornej strany hradu malo funkciu otváraciu a zatváraciu, kým koliesko z vonkajšej strany dokázalo bránu len zavrieť. To preto, aby sa do hradu nemohli dostať nepriatelia.

Niekoľko vojakov sa za ním stačilo predrať skôr, než sa brána zatvorila. Tí, čo zostali vnútri, museli opäť stlačiť koliesko a čakať, kým sa brána pomaly otvorí. Mladík sa zatiaľ pustil do boja so štyrmi vojakmi, čo sa stihli dostať von z hradu. Odrážal ich útoky a údery jeho meča boli stále silnejšie. Toľko ráz sa mu naskytla príležitosť niektorého z nich prebodnúť, ale akoby sa tomu vyhýbal. Vždy keď mal šancu zabiť, v očiach sa mu nebezpečne a túžobne zablyslo, ale zdalo sa, že sa to nutkanie snaží zo všetkých síl potlačiť.

Jeden z vojakov sa k nemu vrhol s mečom vo vystretej ruke. Mladík uskočil z jeho dosahu, vojak sa potkol a zvalil sa na zem. Chlapec k nemu priskočil, dupol na ostrie meča, po ktorom sa muž naťahoval, a kopol ho do tváre. Vojak zostal nehybne ležať a z úst mu kvapkala krv. Vtom sa prirútili ďalší dvaja strážcovia a dozaista by boli mladíkovi uťali hlavu, nebyť toho, že sa sklonil po meč vojaka, ktorého práve skolil.

Chlapec sa vystrel, teraz už s mečmi v každej ruke, a výhražne nimi zašermoval. Vojaci si vymenili vydesené pohľady, ale aj tak naňho znovu zaútočili. Uvedomil si, že nemajú ani najmenšie tušenie, čo je zač a prečo ho vlastne dal kráľ zajať. Uškrnul sa a zastavil výpad jedného z nich mečom v ľavej ruke, kým druhým mečom sekol ďalšieho vojaka do stehna. Ten sa s bolestným skučaním zviezol na zem, zvierajúc si rukami rozseknutú nohu. Nakoniec obom zvyšným strážnikom zasadil rukoväťou meča rany do hláv. Obaja sa zapotácali a zvalili sa na zem. Záhadný mladík viac nečakal a utiekol do Kelonského lesa.

Koniec ukážky