Radovan Dunaj

VYKÚPENIE Z DÚHOVEJ VÄZNICE

Ukážka z elektronickej knihy

1 )

Vincent Krivoš pozoroval cez pootvorené dvojkrídlové dvere vyberanú spoločnosť. Okolo dlhého stola tiahnuceho sa stredom spoločenskej miestnosti sa zabávali sudcovia a prokurátori. Vlastne to neboli iba sudcovia a prokurátori. Títo nadľudia si medzi seba pozvali aj papalášov z ministerstiev spravodlivosti a vnútra, okresných úradov, polície. Prítomný bol aj generálny riaditeľ Zboru väzenskej stráže a pozvánka sa ušla aj dvom riaditeľom väzníc. Z Hradísk, najväčšej väznice v republike, a zo ženskej väznice v okresnom meste. Vincent pocítil prudký nával emócií. Bodaj by vás všetkých porantalo!

Krajský prokurátor JUDr. Milan Jurko sa práve pokúšal napodobeninou tureckej šable zvesenej zo steny otvoriť šampanské. Tak ako to robia vo filmoch. Prudko švihol a kus tmavozeleného skla odletel niekoľko metrov. Polovica tekutého obsahu skončila na obleku viceprezidenta Policajného zboru JUDr. Marcela Kovára, ktorý stál príliš blízko, než aby stihol uskočiť. Zdalo sa, že mu to vôbec nevadí. Práve naopak, dobre sa na tom bavil. Vybuchol do hlasného smiechu, ktorý prehlušil aj dvadsaťwattové reproduktory zánovného dvojkazetového magnetofónu z tuzexu. Zrazu sa naklonil k Jurkovi, priateľsky ho objal okolo krku a čosi mu dôverne zašepkal do ucha.

Na opačnej strane stola sa zhováral generálny riaditeľ Zboru väzenskej stráže JUDr. Anton Lipka so sudcom okresného súdu JUDr. Ľubošom Mikulíkom, Vincentovým spolužiakom zo základnej školy. Milo sa na seba usmievali a navzájom sa častovali zdvorilostnými frázami. Nič iné, ako formálny rozhovor to byť nemohol, dedukoval Vincent. Zatiaľ toho veľa nevypili a osobne sa určite stretli prvýkrát. Pri dvojici sa zastavil prednosta okresného úradu. Veľmi družne sa pozdravil s Lipkom. Objal ho okolo pliec a pobozkal na obe líca.

Krivoša prekvapilo, že tí dvaja sa poznajú. Zrazu si uvedomil, ako rýchlo stráca prehľad. Už to nie je ako kedysi. Mal by sa pozornejšie obzerať okolo seba. Udržiavať kontakty, pohybovať sa v tých správnych kruhoch, všímať si ľudí.

Prednosta schmatol zo stola fľašku slivovice a nalial všetkým trom. Mikulík sa zdráhal, ukazoval mu pohár s vínom, zjavne nechcel miešať. No spoločník to nechcel pochopiť. Rozhadzoval rukami a čosi vykrikoval. Mikulík sa nakoniec podvolil. Vzal poldecák, štrngol si s oboma a obrátil ho do seba. Zaškeril sa a hľadal niečo na zapitie. Lipka mu podsunul plný dvojdecový pohár. Sudca si doprial poriadny hlt. Hneď zozelenel. Nebola to minerálka. Priložil si ruku k ústam a chvíľu sa bezmocne obzeral okolo seba. Rozbehol sa k oknu, otvoril a nahol sa von. Neľudský rev prehlušil reproduktory značkového magnetofónu z tuzexu. Takmer všetci v spoločenskej miestnosti stíchli. Pohľady zamerali na sudcu okresného súdu, ktorý sa v kŕčoch nadhadzoval na vnútornom parapete okna. Niektorí si neodpustili poznámky, že keď to mladý nevie, nech nepije. Ďalší sa iba pousmiali a zopár jednotlivcov prepuklo v hlasný smiech. Po chvíli však už trpiacemu JUDr. Mikulíkovi nikto nevenoval pozornosť. Aj Vincentovi sa dvíhal žalúdok, avšak na rozdiel od dáviaceho sudcu z tej svorky arogantných namyslencov. Prebehla ním ďalšia vlna znechutenia.

Poznal ich takmer všetkých. Niektorých ešte z detstva. Zo školy, z letných táborov pre deti straníckych funkcionárov, zo schôdzí socialistickej mládeže. Mali rovnaké štartovacie podmienky. Strana s nimi počítala na dôležité pozície v štátnom aparáte. Väčšinu ďalších pozná z práce. V rokoch 1983 až 1984 bol na krajskej správe Štátnej bezpečnosti zaradený na príslušné oddelenie, ktoré sa okrem iného zameriavalo na získavanie informácií o zamestnancoch súdov a prokuratúry. Veľmi dobre vedel, kto má čo za ušami. A to ho hnevalo najviac. Čo hnevalo, privádzalo do šialenstva. Ešte pred niekoľkými rokmi to boli všetko „poctiví komunisti“. V kancelárii busta Lenina a v náprsnom vrecku červená knižka. Podávali obžaloby a súdili tak, ako sa od nich očakávalo. Až keď vycítili, že režim melie z posledného, začali ignorovať stranícku líniu a zrazu sa tvárili nezávisle. Skurvená revolúcia! Oni ďalej robia sudcov a prokurátorov. A ja? Ja robím vychovávateľa v debilnej ženskej base.

„Prosím ťa, uhni, Vincent,“ vytrhol ho zo zatrpknutých myšlienok známy hlas. Vedúci strediska major Karol Soták sa tlačil do dvojkrídlových dverí. Za ním dve odsúdené s podnosmi plnými jedla.

„Samozrejme, pán vedúci,“ automaticky odvetil. Roky odslúžené v Štátnej bezpečnosti ho naučili bezodkladne reagovať na pokyny nadriadených. Aj keď to boli nadriadení, ktorými opovrhoval. Odstúpil nabok a pridržal pravé krídlo dverí. Soták nasadil úsmev od ucha k uchu a pompézne vstúpil do spoločenskej miestnosti. Akoby očakával ovácie. Nikto mu však nevenoval pozornosť. Pre dnešnú spoločnosť bol vedúci Rehabilitačného a rekreačného strediska Bukovina, patriaceho do správy ženskej väznice v okresnom meste, len lokajom povinným zabezpečiť im jedlo a pitie. Nič iné pre týchto nadľudí neznamenal. Vincent pustil krídlo dverí a pomalým krokom sa vydal úzkou chodbou s vysokým tmavozeleným soklom. Celkom zamyslený sa ocitol vo vstupnej hale.

„A čože si taký bez nálady, Vincko?“ žoviálne ho okríkla veľká zavalitá tridsiatnička, fajčiaca pred veľkým oknom vrátnice. „Budúci týždeň máme Vianoce.“

„Ale, nič, Andrea, len som trošku rozladený,“ venoval jej silený kostrbatý úsmev. Má pravdu, dokelu. V pondelok mám narodeniny a v piatok je Štedrý večer.

„Tak poď, na tvoje problémy mám medicínu,“ šibalsky naňho žmurkla a pozvala hlavou.

Z rečí večne smädných kolegov poznal tú jej medicínu. Už ho ňou zopárkrát ponúkla. Chvíľu zaváhal. Musí sa ešte autom dostať domov, keď sa to tu dnes všetko skončí.

„Nedbám,“ rýchlo a nečakane si to rozmyslel, „dnes to naozaj potrebujem.“

Mohutná žena zahasila pol cigarety. Bola prekvapená, že tento štíhly a ešte stále k svetu vyzerajúci dozorca konečne súhlasí. Už ho viackrát pozývala na pohárik, vždy však odmietol. Páčil sa jej od prvej chvíle, čo k nim pred polrokom nastúpil. Bol síce iná váhová kategória než ona, ale fyzický vzhľad nebolo to, čo ju na chlapovi v strednom veku priťahovalo. Vyžarovalo z neho niečo, čo nevedela presne popísať. Možno na ňu zapôsobilo jeho slušné správanie, kultivovaný prejav, vyrovnanosť, všetko, čo chýbalo mužom, s ktorými dosiaľ pracovala. Ale mohlo to byť aj niečo iné. To, čo spájalo ich doterajšie životy. Zlosť, ktorú nemohol zakryť ani svojím dokonalým vystupovaním. Zlosť na to, že spoločnosť, ktorej slúžil, ho odkopla, ponížila, udupala a vyhodila na toto smetisko, kde sa má starať o zlodejky a podvodníčky. A bola to aj jeho odhodlanosť. Odhodlanosť zabojovať, pomstiť sa a postúpiť na podstatne vyššie priečky spoločenského rebríčka.

Obaja vošli na vrátnicu.

„Ale tu máš teplučko.“ Vincent si uvedomil, že pri dvojkrídlových dverách riadne premrzol.

„Neboj sa, Vincko, o chvíľu ti bude ešte teplejšie.“ Vrátnička postavila na stôl poloprázdnu litrovku bez etikety a dva poháriky. Naliala po okraj.

„No, hop ho tam,“ pobádala ho a sama na ex vypila číry alkohol.

Nechcel si urobiť hanbu. Aj on urobil to isté. No hneď sa chytil za krk a ostro zachripel. Posunula pred neho pohár čistej vody.

„Preboha, Andrea, čo je to za ekrazit?“ krútil hlavou a privoňal k prázdnemu poldecáku.

„Moja vlastnoručná výroba,“ hrdo sa vystrela. „Ostal nám so sestrou veľký jabloňový sad. Každý rok si vypálime dobrých sto litrov.“ Zrazu sa zatvárila sklamane. „Ale ty si asi zvyknutý na fajnovejšie.“

„Čoby, vonia veľmi pekne, len je príliš tuhá na môj vkus,“ silene sa na ňu usmial.

„Naozaj? Chutí ti?“ Hneď naliala aj ďalšie kolo. „Tak, hop, do druhej nohy. A potom dáme do tretej, ha-ha-ha,“ hrubo sa zarehlila na otrepanej pijanskej fáze.

Druhý pohárik vypil na dvakrát. Hneď ho zapil čistou vodou. Päťdesiatpercentný kalvados mu príjemne rozohrieval vnútornosti. Teplo sa šírilo do celého tela. Pohodlne sa rozvalil v starom drevenom kresle. Zvesil hlavu, zavrel oči, bolo mu dobre.

„Ja dobre viem, čo ťa hnevá, Vincko.“

Otvoril oči a zľahka si ju premeriaval. To teda pochybujem. V bývalom zamestnaní si osvojil niekoľko návykov, ktoré si mienil zachovať celý život. Jedným z nich bola aj snaha čo najdôkladnejšie poznať ľudí, s ktorými prichádzal pravidelne do styku. Andrea Kozárová pred mesiacom oslavovala tridsiate šieste narodeniny. Aj vtedy ho núkala svojou medicínou. Ako dvadsaťročná vstúpila do armády, kde robila kultúrnu referentku. Organizovala pre vojakov a ich rodiny kultúrne a športové podujatia, starala sa o nástenky a sem-tam azda aj niekomu podržala. No takých asi nebolo veľa. Mala priveľmi mohutnú postavu. Ani nie tlstú ako skôr hrubú, akoby namiesto nôh a rúk mala kmene stromov. A na dôvažok ešte aj tá tvár. Veľká a hranatá. Andrea sa nikdy nevydala. So sestrou dvojčaťom žijú v rodičovskom dome v neďalekej dedine. Krátko po revolúcii miesta kultúrnych referentiek rušili. Jej však chýbal iba rok, aby mala nárok na minimálny výsluhový dôchodok, tak ju prevelili do spojárskej čaty. A teraz poberá armádnu penziu a vypomáha si ako civilná zamestnankyňa Zboru väzenskej stráže, vrátnička v stredisku Bukovina. Zvláštne znamenie – v mladosti sa aktívne venovala džudu.

„Ale mňa nič nehnevá, Andrea,“ pokúsil sa zaklamať.

„Mne to budeš hovoriť. Veď si taký vždy, keď tu majú mecheche tí pupkáči zo súdov a prokuratúry.“

Spozornel. Prekvapila ho. Nenapadlo mu, že si niekto bude všímať jeho správanie. Ale klobúk dolu, má pozorovací talent, to sa musí nechať.

„Ty sa nezdáš,“ zasmial sa, bolo to osvedčené maskovanie, keď nevedel, ako má reagovať.

„Veď máme spoločný osud, Vincko, obaja sme takí vydedenci,“ ťažko si vzdychla a naliala do tretice. „No, hop ho tam, do tretej nohy.“

Obrátila pohárik do seba. Aj on vypil na ex. Už ho nestriaslo.

„Vlastne máš pravdu, sme takí vydedenci.“

Jeho pozornosť upútala odsúdená, ktorá vyšla z úzkej chodby a zastavila sa pri popolníku pred vrátnicou. Bola to jedna z tých, čo pred chvíľou niesli podnosy s jedlom do spoločenskej miestnosti. Zapálila si a pomaly vypúšťala kúdoly dymu.

„Je pekná, však?“ všimla si vrátnička Krivošov žiadostivý pohľad. Ju si takto chlapi nikdy neobzerali.

„Je,“ pripustil bez zábran. „Róza je určite najkrajšia odsúdená, akú tu momentálne máme,“ dodal ešte ľahkovážnejšie.

Andrea Kozárová sa zamračila. Vyskočila z kresla a nahla sa do otvoreného okna vrátnice.

„Nemáš inej roboty, len tu postávať a vypaľovať zobák?! Pakuj sa do svojej izby!“

„Ale, pani Andrea, šak sa hneď nehnevajte,“ pokúsila sa brániť vystrašená mladá Cigánka. Pre jej etnikum typickým nosovým a v tejto situácii aj roztraseným hlasom zmierlivo dodala: „Šak myslela som, že vám to nevadí.“ Doteraz bola v tom, že baba je rada, keď sa pri nej zastaví na cigaretku a kus reči.

„Čo si to dovoľuješ, ty cigánska štetka?!“ nahla sa Kozárová ešte viac do okna vrátnice a zvrieskla na plné hrdlo. „Keď k tebe skočím, roztrhnem ťa na polovicu!“

„Andrea, prestaň, prosím ťa, budú to počuť aj v sále,“ pokúsil sa ju upokojiť vychovávateľ a hľadel za upaľujúcou odsúdenou.

„Ale ma vytočila, fľandra jedna, och, musím si ešte naliať, lebo ma trafí šľak,“ zúrila Kozárová a roztrasenou rukou si naliala ďalší pohárik. „Dáš si ešte?“ opýtala sa odmerane.

„Nie, ďakujem, idem si radšej von prevetrať hlavu.“ Pochopil, že sa musí vytratiť.

Krivoš si z vešiaka pri vrátnici vzal zimný kabát s výložkami kapitána. Vyšiel pred budovu. Bola už celkom tma. Fúkal nepríjemný mrazivý vietor. Vyhrnul si kožušinový golier a zapol gombík pod krkom. Chcel vidieť, ako pokračuje zábava v spoločenskej miestnosti. Musel obísť budovu strediska. Zvolil si najkratšiu trasu, rovno popod múry.

Priestory strediska Bukovina nepôsobili znútra veľkoryso. Práve naopak, úzke chodby dodávali človeku skôr pocit stiesnenosti. Platilo to však len na prvý pohľad. Budova ponúkala na troch poschodiach dostatok pohodlia v tridsiatich dvojizbových apartmánoch. Na spodnom podlaží boli kancelárie, dve izby pre odsúdené ženy, kuchyňa, jedáleň a veľká spoločenská miestnosť postavená mimo pôdorysu centrálnej budovy. Chod strediska zabezpečovalo päť príslušníkov správy ženskej väznice v okresnom meste. Vedúci, jeho zástupca, jeden vychovávateľ, vedúci kuchyne a referent údržby a zásob. Okrem príslušníkov tu pracovali aj štyria civilní zamestnanci - dvaja vrátnici a dvaja kuchári. A, samozrejme, odsúdené, ktoré mali na krku len ľahšie paragrafy a kratšie tresty.

Stredisko využívali príslušníci Zboru väzenskej stráže a ich rodiny najmä v letných mesiacoch. Neďaleká vodná nádrž a takmer bezplatné ubytovanie a stravovanie boli silným lákadlom. Počas zvyšku roka sa tu striedali príslušníci z celej republiky. Okolie ponúkalo nenáročné túry v peknom prostredí. V suteréne budovy bola malá posilňovňa, sauna a masážne vane. A okrem toho tu mali dobre zásobený bar s veľkoobchodnými cenami, ktorým sa len ťažko odolávalo. A tak sa príslušníci z desaťdňových rehabilitačných pobytov vracali domov s ťažkými hlavami, pokazenými žalúdkami a zvýšenými hodnotami pečeňových testov. Napokon, ľudové ceny boli nezanedbateľným dôvodom, prečo sa v stredisku pravidelne stretávali aj takzvané skupiny spriaznené s Väzenskou strážou. Policajti, vysokí štátni úradníci, sudcovia. Organizovali si tu školenia, semináre, ale najmä pracovné posedenia a bujaré mecheche, ako tomu hovorila civilná vrátnička.

Vincent prechádzal popod okná izieb odsúdených. Nakukol dnu. Róza stála uprostred izby, poťahovala z cigarety a zúrivo rozhadzovala rukami a kývala hlavou. Bujaré poprsie natlačené v bielej blúzke sa nekontrolovateľne hojdalo a dlhé vlnité havranie vlasy poletovali sem a tam, akoby sa do nich opieral vietor. Aj jeho manželka mávala také prsia. Po dvoch pôrodoch však hrozne pribrala a teraz nemá ďaleko od Kozárovej.

Dostal sa pod okná spoločenskej miestnosti. Prstom rátal, chcel sa vyhnúť obloku, z ktorého pred chvíľou grcal jeho bývalý spolužiak. Okná boli príliš vysoko. Musel si naskladať niekoľko tehál, ktoré sa tam povaľovali ešte od letných opráv, a nakukol dnu. Zábava bola v plnom prúde. Dlhý stôl sa prehýbal pod ťarchou alkoholu a jedla. Džbány s bielym a červeným vínom, slivovica, borovička, vodka. Obložené misy, pečené klobásy, rezne, syry, ovocie. Akýsi muž, ktorého nepoznal, začal práve tancovať odzemok. V jednej ruke držal tureckú šabľu, v druhej sako a skákal ako zajac. Celkom mu to išlo. Pridal sa k nemu JUDr. Jurko, ktorý sa mu snažil vytrhnúť zakrivenú zbraň. Zrejme si na ňu nárokoval od neúspešného pokusu pri otváraní šampanského. Ako sa o ňu naťahovali, vystreli sa obaja na podlahu, akí boli dlhí.

„Svine!“ ticho zaklial Vincent. „Kde som teraz mohol byť ja, keby nie tej prekliatej revolúcie!“

Jeho otec robil dlhé roky podpredsedu okresného výboru komunistickej strany. Bol presvedčený komunista. Nečudo. Prežil boje druhej svetovej vojny, prežil koncentrák. Úprimne sa chcel podieľať na budovaní spoločnosti, ktorá dokáže uchrániť ľudí od takých zverstiev. Jeho naivný názor však nezmenili ani politické procesy a popravy nevinných, ani obsadenie republiky vojskami Varšavskej zmluvy. Ktovie, či ešte veril aj normalizácii. Lebo v súkromí už len mlčal. Zomrel krátko po revolúcii, v marci 1990. Infarkt. Srdce nevydržalo zmenu režimu.

Vincent sa narodil pred Vianocami roku 1960. Otec mu od malička vštepoval lásku k vlasti a k strane. Bol však takmer v jednom kuse naliaty, takže malý Vincent nevedel, čo si má o tom myslieť. Postupne sa dostával pod výchovný tlak socialistických inštitúcií a svoje názory nechal dobrovoľne formovať platným spoločenským poriadkom. Po ukončení gymnázia narukoval na dvojročnú vojenskú službu. Otec nechcel ani počuť, že by synovi v tomto smere vybavil výnimku. Len dva roky vojenčiny urobia z neho chlapa.

Po vojenčine nastúpil do Zboru národnej bezpečnosti. Dva roky robil poriadkového policajta v okresnom meste. Potom mu otec predsa len niečo vybavil. Zariadil, aby ho z Verejnej bezpečnosti prevelili k Štátnej bezpečnosti. Do hlavného mesta. Spočiatku bol príslušníkom sledovacieho útvaru. Dostal inštrukcie a potom aj celý deň sedel v aute a fotografoval podozrivé osoby a ich kontakty. Medzitým začal študovať na Fakulte vyšetrovania Vysokej školy Zboru národnej bezpečnosti. Nadriadeným sa páčila jeho iniciatíva, preto ho prevelili zo sledovačky na operatívny útvar, kde bol zaradený do pracovnej skupiny, ktorá budovala informačnú sieť v hotelových a reštauračných zariadeniach hlavného mesta. Jeho úlohou bolo získať dôverníkov a prostredníctvom nich sa dostať k dôveryhodným informáciám o „záujmových osobách“. Tak sa zoznámil aj so svojou manželkou. Jeho kariéra sa rozbiehala skvelo, neskôr dostal príležitosť predviesť svoje schopnosti na oddelení zaoberajúcom sa rozpracovávaním sudcov a prokurátorov socialistickej spravodlivosti. Krátko pred Novembrom ho vymenovali za zástupcu vedúceho oddelenia a povýšili na kapitána.

Lenže prišla revolúcia. Nový režim zrušil Štátnu bezpečnosť a zriadil si nové spravodajské služby, v ktorých sa preňho nenašlo uplatnenie. Jemu ponúkli miesto vyšetrovateľa na jednom z obvodných oddelení hlavného mesta. Mal dve malé deti, vyberať si príliš nemohol. Po dvoch rokoch nastúpil iný minister, ktorý si zmyslel, že ľudí, čo pôsobili na riadiacich funkciách v socialistickej tajnej službe, vyzlečie z uniforiem. Vincentovi ponúkli miesto poriadkového policajta voľakde na opačnom konci republiky. Mal si vybrať – buď tam, alebo prepustenie.

Otcov brat sa našťastie poznal s riaditeľom ženskej väznice. Vraj sa im čoskoro uvoľní miesto dozorcu – vychovávateľa na Bukovine. Zarátajú mu aj roky v Štátnej bezpečnosti, nechajú mu hodnosť, skrátka, všetky náležitosti. Navyše bude mať lepší príjem ako vyšetrovateľ, je tam vyšší rizikový príplatok. Nebolo čo riešiť.

„Kapitán JUDr. Vincent Krivoš,“ vzdychol si pri pohľade na zabávajúcu sa smotánku. „Nakoniec mám šťastie, že tu bolo voľné miesto.“

Zoskočil z naskladaných tehál a chvíľu premýšľal. Večierok sa neskončí skôr ako po polnoci. Bude sa potom autom trepať dvadsať kilometrov? Zajtra aj tak ešte slúži a potom dovolenka do konca roka. Rozhodol sa. Ide k vrátničke, hádam sa už upokojila. Dnes sa potrebuje opiť. Ale najskôr musí zavolať domov.

2 )

„Takéto voloviny,“ zašomral si popod nos Vincent Krivoš a do písacieho stroja založil dvojhárok z osobnej karty ďalšej odsúdenej. Snažil sa spomenúť si, čo písal do predošlej karty pred niekoľkými minútami. Márne sa pokúšal koncentrovať a vydolovať informácie z krátkodobej pamäti. Len ho z toho zasa rozbolela hlava. Vstal od stola a podišiel ku skrini. Plató liekov bolo pohodené na polici vedľa hrubých kartónových fasciklov. Vylúpol bielu tabletku, už tretiu. Nad zažltnutým umývadlom si do pivového krígľa dolial vodu. Presunul sa k oknu. Vonku poletovali snehové vločky. Mohli by byť pekné zasnežené Vianoce. Prehltol liek a doprial si poriadny dúšok chladnej vody.

Včera dopadol veľmi zle. Aspoň tak dedukoval. Kozárová bola celá bez seba, že má záujem o jej domáci ekrazit. Nalievala jeden za druhým. Hop do jednej nohy, hop do druhej nohy, hop do tretej nohy. Stále dookola. Takmer ho presvedčila, že je stonožka. Pôvodnú fľašu dopili veľmi rýchlo. Potom vrátnička vytiahla ďalšiu. Tú však vnímal len do polovice. Napokon ho naložili na chrbát akéhosi koňa a niekam odviezli. To bolo všetko, čo si z večera pamätal. Zobudil sa nadránom na rozkladacom kresle vo svojej kancelárii na pekelné pálenie v krku a ešte pekelnejšiu bolesť hlavy. Nechápal, Kozárová ho predsa ubezpečovala, že pijú kvalitný alkohol, po ktorom mu ráno nič nebude.

Márne pátral v pamäti, ako sa včera skončil večierok. Dopil vodu. Podarilo sa mu aspoň zložiť kreslo a posunúť ho na zvyčajné miesto vedľa veľkej plechovej skrine. Pohodlne sa v ňom usadil a myslel na zabávajúcich sa sudcov a prokurátorov. Napadlo mu, že nabudúce si prinesie kameru. Nakrúti tie prasce, zveční ich, ako grcajú z okien, a potom pošle záznamy do televízie alebo do novín. Hm, to sotva. Hneď by si mohol hľadať novú prácu a pravdepodobne by sa nevyhol obvineniu a trestnému stíhaniu. Tadiaľ cesta nevedie, uvedomil si potláčajúc hnev. Tak či tak, nemal sa včera tak opiť. Len si urobil hanbu pred Kozárovou a určite ho videli aj odsúdené. Čoskoro si zaručene vypočuje kázeň od vedúceho strediska. Starý Soták si nenechá ujsť príležitosť, aby mu pripomenul, aká je nula.

Prinútil sa vstať z kresla a posadiť sa opäť za pracovný stôl. Zákon o výkone trestu ukladá vychovávateľovi vyhodnotiť každý štvrťrok priebeh resocializácie odsúdených. To znamená, že si musí sadnúť k písaciemu stroju, založiť dvojhárok z osobnej karty každej z ôsmich odsúdených a zapísať, ako pokračuje jej prevýchova. Má na to už len dnešný deň. Od pondelka čerpá zvyšok dovolenky a vráti sa sem až v novom roku.

Začal pomaly ťukať do klávesov. Vyhodnotenie priebehu resocializácie za obdobie... pozrel do kalendára na stene vedľa stola. Za sledované obdobie sa menovaná správala vzorne... Hlava ho už síce prestala bolieť, stále sa však nedokázal sústrediť. Z malej drevenej škatule vybral osobnú kartu, do ktorej písal naposledy. Hľadal dvojhárok s dnešným dátumom. Bol založený celkom inde, než mal byť. Vincent sa začítal do odborne sa tváriacich viet. Pomaly ťukal do klávesov: ...normy a nariadenia dodržiavala, k príslušníkom aj zamestnancom strediska sa správala slušne. Je aj naďalej zaradená na úseku pomocných prác v kuchyni, jej pracovná morálka je na dobrej úrovni. Kontakt udržiava s druhom a deťmi, pravidelne využíva možnosť nárokových návštev. V sledovanom období jej bola trikrát umožnená vychádzka mimo areálu strediska a raz mimoriadna víkendová návšteva rodiny. Odsúdená je vo výkone trestu za trestný čin... musel sa pozrieť na obal osobnej karty ...krádeže. K trestnej činnosti má ľútostivý postoj, uvedomuje si protizákonnosť svojho konania. Do budúcnosti sa mieni podobnému správaniu vyhnúť.

„Panebože, to sú kraviny,“ znechutene precedil pomedzi zuby a dvojhárok vytiahol zo stroja. Založil ho do osobnej karty, na miesto, kam patrí, celkom na začiatok. Kartu zaradil do drevenej škatule.

Ostala mu už len posledná zložka. Položil ju na stôl. Musí sa ešte napiť. Prekliaty kalvados! Načapoval ďalší krígeľ studenej vody a zaujal miesto pred strojom. Prečítal meno na karte. Rozália Macejová. Spomenul si, ako sa jej včera natriasali prsia a vlnili dlhé čierne vlasy. Tá musí byť v posteli riadna dračica. Zaujal ho dátum na obale karty. Dátum možnosti podmienečného prepustenia. O necelé tri mesiace. Rózky bude škoda. Žiadna iná nemá taký šmrnc. Tá keby chcela, dostane každého chlapa. Dostane každého chlapa... Veta mu rezonovala v hlave.

Vzápätí sa mu vybavili obrazy včerajšieho mecheche, opité tváre sudcov, prokurátorov a predstaviteľov väzenstva a polície. Zrazu mu niečo napadlo. Bola to taká prvotná myšlienka. Nie konkrétna, skôr taká nejasná, zahmlená. Jeho mozog sa však už zbavoval posledných zvyškov alkoholu a začínal pracovať v štandardnom režime. Musí hovoriť s Rózou. Pozrel na hodinky. O niekoľko minút bude jedenásť. To by mohla byť v izbe, o chvíľu majú obed. Vybehol na chodbu. Zastavil sa pri predposledných dverách pred vstupnou halou. Načúval. Ticho. Zaklopal, počkal zvyčajné tri sekundy a vošiel.

Tri odsúdené oblečené v tmavomodrých nohaviciach a svetlomodrých košeliach pohotovo vyskočili z postelí. „Pán vychovávateľ, odsúdená Katarína Rigová plus dve,“ zahlásila sa jedna z nich. „Máme všetko upratané, pán kapitán, čakáme na obed,“ vysvetlila pohodovú atmosféru.

„To je v poriadku, Rigová,“ kývol rukou. „A naozaj ste už stihli upratať ten neporiadok v spoločenskej miestnosti?“ zapochyboval.

„Pán vychovávateľ,“ uškrnula sa druhá odsúdená, „na takéto akcie sme predsa zvyknuté.“

„Pravda, pravda,“ prikývol a pokúsil sa o úsmev. „Veď ste to najšikovnejšie, čo v ženskej väznici máme.“

„Ó, ďakujeme, pán vychovávateľ,“ pridala sa tretia. „Nedáte si s nami kávu?“

Ako jediný zo zamestnancov strediska si s nimi občas prišiel na izbu vypiť kávu.

„Inokedy.“ Chvíľu váhal. „Potrebujem hovoriť s Rózou.“

„Len pred chvíľou odbehla,“ premeriavala si ho Rigová. „Bude mať problémy kvôli tomu včerajšiemu fajčeniu, však?“

Hmlisto sa mu vybavil včerajší útok Kozárovej na Rózu. Aspoň má do čoho zaobaliť svoj úmysel. „Aj o tom, aj o tom,“ zaklamal.

„Tá sa len bojí, že ju dáte naspäť do pevnej a príde o pravidelné návštevy detí,“ ustarostene pokračovala odsúdená.

„A kde ju nájdem?“ zatváril sa prísne.

„Išla von fajčiť,“ šepla vystrašene.

Krivoš s namrzeným výrazom dôležito opustil izbu odsúdených.

Pri stojanovom popolníku pred vrátnicou nikto nebol. Nahol sa do otvoreného okienka. Starší vrátnik, ktorý strieda služby s Kozárovou, spokojne driemkal v kresle pred zapnutým televízorom.

„Ujo Miro,“ oslovil ho. „Ujo Miro,“ skúsil to hlasnejšie.

„Čo... čo... čo sa deje?“ strhol sa šedivý chlap v tmavom vlnenom svetri. „Dopekla, Vincko, chceš, aby som dostal infarkt?“

„Nevideli ste Rózu?“ Krivoš sa s úsmevom naklonil ešte bližšie.

„Nie, nikto tadeto už hodnú chvíľu nešiel,“ neisto odvetil vrátnik.

„Určite?“

„A čo si myslíš, že keď mám zavreté oči, nevidím, kto mi tadeto chodí?!“ zahral urazeného.

„Veď ja nič, ujo Miro, ja nič,“ hneď cúvol kapitán. Príbuzného riaditeľa väznice predsa nemôže obviniť, že v práci chrápe. „Idem ju pohľadať von.“

„A čo si tu včera vystrájal s Kozárovou?“ zakričal za ním vrátnik. „Ráno pri striedaní sa náramne rehotala, že ťa opila ako ruského mužíka a potom sama na pleciach odniesla do izby,“ neodpustil si posmešný tón. Sopliak ho nebude špehovať...

Vincent Krivoš zaváhal, či sa má vrátiť a ten včerajšok vrátnikovi dajako vysvetliť. No rozmyslel si to. Teraz ho zamestnávala myšlienka, ktorá v ňom skrsla pred desiatimi minútami v kancelárii. A nielen myšlienka. Už to bol náznak plánu. Rafinovaného a dlhodobého plánu. No senilný ujko v ňom určite nemá miesto. Krivoš pokojným krokom opustil vstupnú halu. Musí pohľadať Rozáliu Macejovú. Ale aspoň sa dozvedel, na akom koni sa to včera večer vozil.

Koniec ukážky